Pro Alici a Raffiho

The Queen’s Gambit

Ukážka z elektronickej knihy

Text copyright © Elizabeth Fremantle, 2013

Translation © Ina Leckie, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-683-8

PŘEDMLUVA

Sídlo Charterhouse, Londýn, únor 1543

Z toho notáře je cítit prach a inkoust, uvědomil si Latymer. Jak to, že když se jeden smysl otupí, jiný se naopak zostří? Vždyť já cítím úplně všechno, jeho pivní dech, závan kvasnic, jak se dole v kuchyni peče chleba, pach mokrého psího kožichu našeho křepeláka stočeného do klubíčka před krbem. Zato skoro nic nevidím, celá místnost mi plave před očima a ten člověk je jen neurčitá silueta, která se s pitvorným úsměvem naklání nad moje lože.

„Zde učiňte svou signaturu, mylorde,“ řekl notář pomalu a s pečlivou výslovností, jako by mluvil s dítětem nebo imbecilem.

Závan fialkové vůně kolem tváře. To je Kateřina, moje drahá, milovaná Kit. „Trošku tě nadzvednu, Johne,“ řekla jen a hned mě útlými pažemi přitahuje k sobě a za záda mi vsouvá další polštář. Zvedla mě tak lehounce. Musel jsem za posledních pár měsíců strašlivě zhubnout. Není divu, s tou hroudou v břiše, tvrdou a kulatou jako španělský grapefruit.

Tím pohybem se v hroudě něco probudilo. Latymerovi projela tělem vlna mučivé trýzně a vyrazila mu z hrdla v podobě nelidského zaúpění. „Miláčku…,“ pohladila ho Kateřina po čele. Takový chladivý dotek. Bolest se zakousla ještě hlouběji. Slyším, jak mi Kit chystá tinkturu. Lžička cinká a blýská se odrazy světla. Rtů se dotkl studený kov a pramínek tekutiny vtéká do úst. Její hlinitá pachuť přivolala vzdálenou vzpomínku na toulky koňmo po lesích a s ní připlul smutek, protože ty dny vyjížděk jsou nenávratně pryč. Jícen mám jako ucpaný, brání tinktuře v cestě dál a já se děsím, že to zase spustí ty vlny bolesti. Předtím polevila, ale ještě nezmizela, kdepak, jen se krčí opodál, podobně jako ten notář, co tu teď samými rozpaky přešlapuje z nohy na nohu. Zvláštní, že ten člověk není na takovou situaci víc zvyklý, když si právě sepisováním posledních vůlí umírajících vydělává na živobytí. Kateřina mi zlehounka promasírovala hrdlo a tinktura sklouzla do žaludku. Za chviličku začne účinkovat. Moje žena má dar od Boha, co se léčení týče. Už dlouho přemýšlím, jaký lektvar by mi mohla namíchat, aby mě vysvobodila z toho dávno zbytečného těla. Kit by přesně věděla, které druhy to dokážou. Ostatně kterákoli z těch jejích bylinek proti bolesti by uměla ve správné dávce zabít – trochu víc jedné nebo druhé a bylo by. Ale jak ji o to jen požádat?

Notář mu mezi prsty vsunul brk a vedl jeho ruku po papíře na místo, kde se má Latymer podepsat. Ten roztřesený klikyhák učiní z Kateřiny ženu nebývalého jmění. Hlavně doufám, že to nepřitáhne na její práh hordy chamtivců. Je ještě mladá, nedávno jí bylo třicet, a stále se kolem ní vznáší to kouzlo, které tehdy omámilo i mě, už postaršího vdovce. Kit nikdy neoplývala tou obyčejnou krásou manželek jiných mužů. Ne, její přitažlivost je rafinovaná a s věkem se ještě rozvíjí. A Kateřina je bystrá, nenechá se ulovit nějakým zlatohubým zpustlíkem, co by prahl jen po jmění bohaté vdovy. Tolik jí toho dlužím, a ten majetek je to jediné, co jí mohu dát. Když pomyslím, co všechno si kvůli mému jménu vytrpěla, je mi do pláče, jenže to moje zatracené tělo už nedokáže ani to.

Jen yorkshirské sídlo Snape Castle jsem jí nepřipsal, ani by je nechtěla. Sama mnohokrát řekla, že by byla nejšťastnější, kdyby už nikdy nemusela překročit práh toho hradu. Takže Snape dostane mladý John. Můj syn není zrovna takový člověk, v jakého jsem doufal, a vždycky mě to přivede k úvahám, jaké bychom asi mohli mít dítě s Kateřinou. Ale tuhle mušlenku pokaždé zacloní vzpomínka na to mrtvé nemluvně, prokleté, zplozené tenkrát, když katoličtí rebelové přepadli a zpustošili Snape. Dodnes se nemohu smířit s myšlenkou, že otcem toho dítěte byl ze všech lidí na světě zrovna Murgatroyd, kterého jsem s sebou brával na zajíce, když byl ještě kluk. Býval to milý chlapec, vůbec nic nenasvědčovalo tomu, jaká se z něj jednou stane bestie. Proklínám ten den, kdy jsem nechal svou mladinkou ženu a děti na hradě samotné a rozjel se ke dvoru, abych se omluvil králi, a hlavně proklínám tu slabost, kvůli které jsem si s těmi rebely vůbec zavdal. Je to už šest let, ale ty události se vryly do osudu naší rodiny stejně nesmazatelně jako slova na náhrobním kameni.

Kateřina mi urovnává pokrývku a prozpěvuje si přitom; neznám tu melodii nebo se na ni nepamatuju. Zachvátil mě náhlý příval lásky k ní. Tohle manželství bylo opravdu z lásky – aspoň z mé strany. A přece jsem nedokázal to, co se od manželů očekává – neochránil jsem ji. Kateřina o tom nikdy nemluvila. Chtěl jsem, aby na mě křičela a zuřila, aby mě nenáviděla, obviňovala. Jenže ona zůstala klidná a rozvážná, jako by se vůbec nic nezměnilo. Jen břicho jí rostlo, jako by se mi vysmívalo. Až když se to dítě narodilo a za necelou hodinku umřelo, zahlédl jsem na její tváři stopy slz. A nikdy o tom nepadlo ani slovo.

Ten nádor, co mě pomalu rozežírá, to je můj trest, a jediné, čím to mohu trochu odčinit, je udělat z ní bohatou vdovu. Jak ji mám žádat ještě o něco dalšího? Kdyby měla strávit jediný okamžik v těchhle mých tělesných troskách, vyhověla by mé prosbě bez jediného slova. Byl by to čin milosrdenství, a v tom přece nemůže být ani náznak hříchu.

Kateřina chvíli stála u dveří a dívala se za notářem, pak se vrátila a usedla vedle Latymerovy postele, stáhla čepec a pohodila jej na zem. Tře si bříšky prstů spánky a pročesává rukou červenohnědou hřívu vlasů. Zavanula z nich vůně sušených bylin. Jak rád bych do nich zabořil tvář, jak jsem to vždycky dělával. Vzala do rukou knihu a začala tiše číst, latinská slůvka jí splývají ze rtů s takovou lehkostí. To je Erasmus. Má vlastní latina už je příliš vyčpělá, takže smysl těch vět ani nechápu. Měl bych si tu knihu pamatovat z dřívějška, ale nemůžu si vzpomenout. Kit byla vždycky sečtělejší než já, i když to nedávala najevo, ona by nikdy nevytrubovala fanfáry sama o sobě.

Přerušilo ji tiché zaklepání. Vešla Meg a vede s sebou za ruku tu přihlouplou služebnou, pořád nevím, jak se jmenuje. Chudák naše malá Meginka. Od té doby, co k nám tenkrát vtrhl Murgatroyd a ti jeho lumpové, všeho se leká, a já se v duchu marně ptám, co jí asi udělali. Pes u krbu rázem ožil, vyskočil a zběsile vrtí celým zadkem a motá se jí kolem nohou.

„Otče,“ špitla Meg a vtiskla mu na čelo polibek vonící jarní loukou, „jakpak se vám daří?“

Zvedl ruku, ten velký mrtvý kus naplaveného, omletého dřeva, a položil ji na její hebké mladé prsty. I o úsměv se pokusil.

Dcera se obrátila ke Kateřině: „Matko, přišel pan Huicke.“

„Dot,“ oslovila Kateřina služebnou, „pozvi pana doktora dál.“

„Ano, paní.“ Služebná se otočila a zamířila ke dveřím do chodby.

„A Dot,“ ozvala se ještě Kateřina. Dívka se zastavila. „Řekni někomu z chlapců, ať donese další dříví na oheň, máme tu už poslední polínko.“

Drobné pukrle a přikývnutí, a děvče bylo pryč.

„Meg má dnes narozeniny, Johne,“ řekla Kateřina. „Už je jí sedmnáct.“

Dojetí mi sevřelo hrdlo, chtěl bych se na ni pořádně podívat, vidět, jaký výraz má právě teď v těch zelenavých očích, ale vidím jen rozmazanou postavu. „Ty moje malá, milá Margaret Nevilleová, tak z tebe už je žena… sedmnáct.“ Hlas mi skřípe jako panty na dveřích. „A objeví se někdo, kdo si tě bude chtít vzít za manželku. Někdo báječný.“ Ta myšlenka ho udeřila jako facka otevřenou dlaní – nikdy se už nedozvím, kdo se stal chotěm mé dcery. A Meg si otírá oči.

Do ložnice vešel Huicke. Tento týden sem chodí denně. Proč vlastně poslal král jednoho z vlastních lékařů, aby pečoval o málem zavrženého lorda ze severu, jako jsem já, zamyslel se Latymer. Kateřina je přesvědčená, že je to znamení, že mi bylo vskutku odpuštěno. Ale to přece nedává smysl a já znám krále dost na to, aby mi bylo vcelku jasné, že za takovým gestem je něco jiného, i když netuším, co by to mohlo být.

Hubený a tmavý doktorův stín se přiblížil k loži. Meg dala otci ještě jeden polibek a spěšně odešla. Huicke odhrnul pokrývky. Vyvalil se oblak puchu, lékař se naklonil a jemnými prsty začal prohmatávat tu hroudu. Jak já ty ruce potažené kozinkou nesnáším! Nikdy jsem neviděl, že by si Huicke ty jemňoučké rukavičky v barvě lidské kůže sundal. Mívá přes ně navlečený i prsten s granátem velikosti oka. Nenávidím ho za ty rukavice, za to, jak se tváří, že jsou to skutečné ruce, za to, že si pod jejich dotykem připadám nečistý.

Latymerovým tělem procházely další výbuchy bolesti a mělký dech se mu krátil. Huicke přičichl k jakési tekutině, asi moči, obrátil ji proti světlu a tiše mluvil s Kateřinou. Kit v přítomnosti tohohle mladého doktora jen září. Huicke je příliš nepraktický podivín a tak trochu zženštilý, než abych na něj žárlil, ale stejně ho nemůžu vystát, cítím k němu bezdůvodnou nenávist za to, jak je mladý, za ty jeho sliby, i za ty rukavice. Musí být opravdu mistr svého řemesla, když je už v tomto věku ve službách samotného krále. Huicke má před sebou celou svou budoucnost jako velikou hostinu, kdežto z té mé už zbylo jen pár posledních drobečků na talíři.

Latymer se propadal do mdlob a jejich tiché hlasy mu šplouchaly v mysli.

„Dala jsem mu proti bolesti novou směs,“ zaslechl Kateřinu. „Kůru z bílé vrby a srdečník.“

„Vy máte opravdu léčitelské nadání,“ řekl na to Huicke. „Smíchat zrovna tyhle dvě byliny, to by mě nenapadlo.“

„O bylinky se hodně zajímám. I na zahradě je pěstuji…,“ odmlčela se. „Ráda se dívám, jak všechno roste. A taky mám knihu pana Bankese.“

„Ach ano, Bankesův herbář, ten je nejlepší. Já si to aspoň myslím, i když páni akademici jej poněkud přehlížejí.“

„Asi mají za to, že je dobrý tak leda pro ženské.“

„Bohužel,“ přikývl doktor. „Ale já jej právě proto velmi uznávám. Podle mého názoru vědí ženy o léčení víc než všichni učenci v Oxfordu a Cambridgi dohromady. Ale většinou si tohle mínění nechávám raději pro sebe…“

Latymerova mysl chvílemi odplouvala do mlh, z jejich rozhovoru zbyly jen nesouvislé útržky. Náhle jím projelo ostří bolesti, tentokrát ještě palčivější, až ho křeč zlomila vpůli. Zaslechl výkřik a jen stěží v něm po chvíli poznal vlastní hlas. Cítím se tak provinile! Konečně to povolilo, bolest se už otupila, i když docela nemizela. Zato Huicke je pryč, musel jsem asi na chvíli usnout. Pak mu najednou s nesnesitelnou naléhavostí vyvstala v hlavě myšlenka. Musím jí o tom říct, dokud jsem ještě schopen mluvit. Ale jak to jen formulovat? Popadl Kateřinu za zápěstí silou, která jej samotného překvapila, a zasípal: „Dej mi ještě trochu té tinktury.“

„To nemůžu, Johne,“ řekla vážně Kateřina. „Už jsem ti dala plnou dávku. Cokoli navíc by už…“ Konec věty zůstal viset ve vzduchu.

Stiskl jí ruku ještě pevněji. „Právě to chci, Kit,“ zachraptěl.

Podívala se na něj zpříma, mlčky. Mám pocit, že vidím, jak jí mysl pracuje jako hodinový stroj, možná uvažuje, ve které části bible by pro něco takového našla ospravedlnění, přemýšlí, jak smířit s takovým činem svou duši. Ví, že by ji to mohlo přivést až na šibenici. Možná ji napadlo, že kdybych byl bažant, kterého donesl téměř polomrtvého pes, neváhala by ani na okamžik a zakroutila mi milosrdně krkem.

„To, co po mně žádáš, nás oba zatratí,“ šeptla.

„Já vím.“

1. KAPITOLA

Palác Whitehall, Londýn, březen 1543

Ještě nasněžilo a věžičky Whitehallu v bílých čapkách nebylo proti našedlé obloze skoro vidět. Na nádvoří leželo po kotníky břečky a nepomáhaly už ani piliny, které sem nasypali jako cestičku přes dláždění. Kateřina cítila, jak jí ledové mokro proniká střevíci, a ještě jí po nohou plácal nasáklý lem šatů. Roztřásla se, marně si přitahovala teplý plášť k tělu. Štolba ještě pomáhal sesednout Meg.

„A jsme tady,“ řekla Kateřina vesele, i když veselí bylo v této chvíli to poslední, co by v sobě hledala. Podala ruku své nevlastní dceři. Jak má Meg zrůžovělé tváře. Ta barva jí zvýrazňuje kaštanově hnědé kulaté oči, takže má pohled svěží a průzračně nevinný. A má v něm ten roztomilý, nepatrně plachý výraz lesního zvířátka, jenže já dobře vím, kolik úsilí ji stojí, aby nepovolila stavidla dalším slzám. Otcova smrt ji citelně zasáhla.

„Pojď,“ pobídla ji Kateřina, „ať už jsme uvnitř.“

Dva štolbové rychle odstrojili koně, teď jim vytírají srst chomáči sena a jeden druhého si přitom dobírají. Kateřinin šedý valach Pewter pohodil hlavou, až uzda zařinčela, a frkal kolem sebe kotouče páry jako drak.

„Hodný.“ Kateřina mu sundala uzdu a pohladila ho po sametovém čumáku. Dokonce mu dovolila, aby jí očichal krk.

„Potřebuje se napít,“ řekla štolbovi a podala mu otěže. „Ty jsi Rafe, nemýlím se?“

„Ano, má paní,“ přitakal chlapec. „Já se na vašeho Pewtera pamatuju, dával jsem mu jednou obklad.“ Ruměnec v jeho tváři vzápětí prozradil, jak je pro něj nezvyklé, když na něj promluví někdo z panstva, komu se právě stará o koně.

„Ano, tehdy, když tak kulhal. A ty jsi mu tím obkladem opravdu pomohl.“

Chlapec se polichoceně usmál. „Děkuju, paní.“

„To já naopak musím poděkovat tobě,“ usmála se i ona. Rafe přikývl a odváděl koně ke stájím. Kateřina se otočila k dceři, vzala ji za ruku a společně zamířily ke vchodu.

Celé týdny jsem byla žalem jako ochrnutá a sama bych se ke dvoru tak brzy po smrti svého chotě vůbec nevydala, nakonec mě i s Meg povolali a příkaz královské dcery nelze neuposlechnout. A navíc mám lady Marii ráda. Znaly jsme se už jako malé dívenky, dokonce jsme měly i společného učitele, když moje matka sloužila Mariině matce, královně Kateřině Aragonské, než ji král zavrhl. Všechno bylo tenkrát jaksi jednodušší, v těch dobách předtím, než se celý svět obrátil naruby tím strašným rozkolem, který rozťal celou zemi vedví. Ale abych hned teď zůstala u dvora, to mi snad nepřikáže. Marie bude určitě brát ohled na smutek, který držím.

Když pomyslím na Latymera a na to, jak jsem mu usnadnila odchod z tohoto světa, všechen ten zmatek a neklid se ve mně zpění jako mléko v kotlíku. Musím si stále připomínat, jaká to byla v těch posledních dnech hrůza, abych se dokázala smířit s tím, co jsem učinila, musím myslet na ten jeho mučivý křik, na to, jak se jeho vlastní tělo obrátilo proti němu, na tu jeho zoufalou prosbu. Listuji od té chvíle v bibli, kdy jen mohu, hledám nějaký příklad, jenže v bibli žádný příklad usmrcení z milosti není, není tam nic, co by mé poskvrněné duši dodalo naději, a nelze to už odčinit – zabila jsem vlastního chotě.

Obě ženy vstoupily do velkého sálu ruku v ruce. Je tu cítit kouř z ohně v krbech a lidmi se to tu jen hemží. Je tu rušno jako na nějakém tržišti. Postávají v bočních výklencích a vykračují si po ochozu a předvádějí honosný šat. Někteří sedí u stolečků a hrají lišku a husu, nebo v karty či v kostky. Ze všech stran je slyšet sázky a občas i nějaké to zavýsknutí nebo kletbu, podle toho, zda někdo prohrál nebo se na něj usmálo štěstí. Kateřina se zahleděla na Meg, která na to všechno jen třeštila oči. Na královském dvoře je poprvé, nikdy nic takového nezažila, vlastně skoro nikde ještě nebyla, a po tom hrobovém tichu našeho domova zahaleného do černi to teď pro ni musí být drsné probuzení. Vypadáme tu v těch svých smutečních hávech opravdu střízlivě, mezi houfy dam v pestrobarevných róbách, které proplouvají všude kolem, jako by tančily, štěbetají a šaty se jim při pohybu vlní a blýskají. Neustále se rozhlížejí, aby viděly, kdo si všímá, jak jsou dnes krásné, nebo trousí s lehce pohrdavou závistí poznámky o těch, kdo jsou lépe oblečeni než ony samy. A zjevně jsou nyní v módě malí psíčkové, cupitají dámám v patách nebo si hoví v jejich náručí. Dokonce i Meg se zasmála, když uviděla, jak se jeden z těch chlupatých tvorečků zkouší povozit na vlečce své paní.

Sem a tam pobíhala pážata i služebnictvo a chvílemi se davem prodírali podomci nesoucí ve dvojici mezi sebou koš s dřívím a mířili k některému z krbů. Po stranách sálu prostírala menší armáda kuchyňské čeládky dlouhé stoly k obědu, vzduchem se neslo řinčení a cinkot, jak nosili stohy talířů a tácy plné pohárů. Skupinka muzikantů ladila, zprvu nelibá směsice tónů se po chvíli přece jen změnila v cosi jako melodii. Konečně zase slyším hudbu, napadlo Kateřinu, a hned si taky představila, jak se nechá těmi zvuky uchvátit, jak se točí a krouží do rytmu, dokud se jí hrdlo málem nezadrhne samou radostí. Ale vzápětí si takové myšlenky zakázala. Ne, ještě tančit nemohu.

Zastavily se obě naráz, když kolem nich přešla skupinka stráží, Kateřině okamžitě blesklo hlavou, že jdou určitě někoho zatknout, a hned jí to připomnělo, že by tu teď nejraději vůbec nebyla. Jenže předvolání je zkrátka předvolání. V následující chvíli se málem zajíkla, když jí z ničeho nic čísi dlaně zakryly oči. Srdce jí poskočilo skoro až do krku. Pak se ale vzpamatovala.

„Wille Parre!“ vykřikla a rozesmála se.

„Jak jsi to uhodla?“ spustil Will ruce z její tváře.

„Tebe, bratříčku, poznám po čichu na sto honů,“ utrousila a schválně znechuceně nakrčila nos, už když se k němu otáčela. Stál v čele skupinky dalších mladých pánů, zářil jako malý kluk a ryšavé vlasy měl rozcuchané, jak si předtím sundal čapku, a v legračně nesourodých očích – jedno má bleďounce modré a druhé kaštanové – mu blýskalo tak, jak se v očích umí blýskat jedině právě jemu.

„Lady Latymerová, už si ani nevzpomínám, kdy jsem vás naposledy takhle zaskočil.“

Ze skupinky vykročil jeden z jeho přátel. Všechno je na něm jaksi dlouhé: má dlouhý nos, protáhlý obličej, dlouhé nohy a pohled jeho očí připomíná psa větřícího stopu, ale kupodivu to všechno působí docela sympaticky. To asi díky jeho neochvějnému sebevědomí nejstaršího ze sourozenců Howardových a budoucího vévody z Norfolku.

„Surreyi!“ Kateřině se na tváři rozhostil úsměv. Možná to nakonec u dvora nebude tak zlé, když tu mám tolik dávných přátel. „Stále píšete verše?“

„Samozřejmě. To se podivíte, jak jsem se vypracoval.“ Jednou pro mě napsal takový sonet, to jsme ještě byli sotva odrostlými dětmi, a později jsme se tomu oba často upřímně smáli – slovo ‚přednosti‘ tam tvořilo rým s vymyšleným ‚zadnosti‘. Ta vzpomínka ji znovu rozesmála. Byl to jeden z jeho ‚mladických trapasů‘, jak to Surrey sám nazval. „Je mi líto, že vás vidím ve smutečním,“ nasadil nyní vážnější tón. „Ale slyšel jsem, že si váš choť hodně vytrpěl. Možná to pro něj bylo spíš vysvobození, když vydechl naposled.“

Kateřina přikývla a úsměv byl tentam. Marně hledala vhodnou odpověď a přemítala, jestli by snad Surrey o tom mohl něco vědět. Zkoumala výraz v jeho tváři, zda se v ní nezračí nějaké stopy odsouzení. Zjistil snad někdo, jak to bylo s Latymerovou smrtí? Šušká se o tom už po chodbách paláce? Možná si něčeho všiml Huicke, když prohlížel mrtvého, možná poznal můj hřích vrytý v útrobách mého zemřelého muže. Pak si tu myšlenku zakázala. To, co jsem mu dala, přece nezanechává žádné stopy, a v Surreyho hlase taky nezní žádné obvinění, tím jsem si jistá. A jestli je mi něco vidět v obličeji, budou si to vysvětlovat jako projev žalu. Ale stejně mi srdce buší jako o závod.

„Dovolte, pánové, abych vám představila mou nevlastní dceru Margaret Nevilleovou,“ pousmála se po chvíli. Ohlédla se. Meg stála krůček za ní a nedokázala zamaskovat výraz hrůzy z toho, že se má představit těm pánům, i když jeden z nich je Will, takový skoro strýček. Kateřinu ten její strach bolel na duši jako nezhojená rána. Od té proklaté události na Snape jsem se ji snažila držet od mužské společnosti dál, jak to jen šlo, ale tady se tomu vyhnout nedá. A stejně se jednou bude muset provdat. A já to budu muset celé zařídit, ale ví Bůh, že teď na to ještě připravená není.

„Margaret,“ usmál se Surrey a vzal její ruku do dlaně. „Znal jsem vašeho otce. Byl to pozoruhodný člověk.“

„To ano,“ hlesla dívka bezbarvě.

„A nepředstavíš své sestře mě, Wille?“ Ze skupinky vystoupil muž skoro tak vysoký jako Surrey. Mávl sametovou čapkou ozdobenou pštrosím perem velikosti krbového kartáče, které se divoce rozhoupalo tím až přespříliš vyumělkovaným pohybem. Kateřina jen stěží potlačila smích, bůhvíkde se v ní vzal. Ten člověk je ale vyšňořený – na sobě má kabátec z černého sametu s rozparky podšitými karmínovým saténem a s černým sobolím límcem. Zřejmě si všiml, jak si ho prohlížím, protože zvedl ruku a pohladil tu kožešinu, jako by chtěl upozornit na svoje postavení. Kateřina marně v duchu vzpomínala na pravidla odívání u dvora a kdo je oprávněn nosit sobolinu, aby jej dokázala zařadit. Ruce má ověšené prsteny, až je to nevkusné, ale nehty upravené a zjevně pěstěné. Prsty putují od límce k ústům. Pomalu, snad schválně si přejel prostředníkem přes horní ret, ale tváří se vážně, ani náznakem se neusměje. A ty oči, modré jako barvínek, až obscénně modré, hledí přímo do mých s odzbrojující smělostí a já cítím, jak se červenám.

Zachytila ten pohled jen docela letmo, ale stihla při tom postřehnout sotva patrné mrknutí, než zabořila zrak do dlažby.

Opravdu na mě mrkl? Taková nestoudnost. On na mě mrkl. Ne, to si určitě jen namlouvám. Ale proč bych si vlastně vůbec namlouvala, že na mě mrká takový přeparáděný šašek?

„Thomasi Seymoure, toto je má sestra, lady Latymerová,“ ohlásil Will veleuctivě. Je na něm vidět, že se tím dost dobře baví. Mělo mě napadnout, že je to Thomas Seymour, nositel poněkud pochybného označení ‚nejsvůdnější dvořan‘, předmět neutuchajících řečí a pomluv, objekt touhy nedospělých panen, důvod zlomených srdcí a manželských svárů. Musím ale v duchu uznat, že vypadá skutečně dobře, je krásný, to se mu nedá upřít, ještě že já se nenechám jen tak okouzlit, přece jsem už mnohé prožila.

„Je mi ctí, mylady,“ řekl Seymour hlasem sladkým jako hustá smetana, „že vás konečně nakonec poznávám.“ Surrey obrátil oči v sloup. Ten ho má asi taky někdy plné zuby, napadlo Kateřinu.

„Konečně a ještě i nakonec!“ Vyklouzlo jí z úst dřív, než se stačila kousnout do jazyka, ale nemohla si pomoci, strašně zatoužila srovnat toho chlapíka trochu do latě. „Svatá dobroto!“ Položila si dlaň na hruď na znamení okatého úžasu.

„Ovšemže jsem už o vašem kouzlu slyšel, mylady,“ nedal se vyprovokovat Seymour, „a fakt, že se s ním nyní osobně setkávám, mi dost zamotává jazyk.“

To by mě zajímalo, jestli tím kouzlem myslí moje čerstvě nabyté bohatství. Zvěsti o mém dědictví se už musely rozšířit. Třeba zrovna takový Will vůbec neumí držet jazyk za zuby.

Kateřina pocítila vlnku nevole vůči bratrovi a jeho zálibě v klevetách. „Zamotává vám to jazyk?“ Tohle půjde hladce, napadlo ji hned, protože vtipná odpověď se přímo nabízí. Nesmím spustit oči z jeho úst, protože se neodvážím pohlédnout mu znovu do očí, jenže mezi rty se mu provokativně leskne ten zmiňovaný růžový jazyk. „Co myslíte, Surreyi, že by měl pan Seymour opravdu na jazyku uzel?“ Seymour i Will se zasmáli, takže mám pár okamžiků na to, abych v mysli vyštrachala ještě něco dalšího – a už to mám: „To se tedy jednou možná dočkáme zajímavého rozuzlení…“

Teď už následovala hotová salva smíchu. Úspěch! Díkybohu, vtip mě ještě neopustil, ani tváří v tvář tomuhle znepokojivému stvoření.

Meg hleděla na macechu v němém úžasu. Takhle pohotově a elegantně vtipnou Kateřinu vlastně neznala. A Kateřina se na ni povzbudivě usmála, zatímco Will dívku představoval Seymourovi, který se na ni díval, jako by uvažoval, jestli bude jedlá a chutná. „Pojďme raději, Meg,“ vzala ji nakonec Kateřina za ruku, „ať nepřijdeme pozdě k lady Marii.“

„To bylo kratinké, ale slaďounké,“ uculil se Seymour. Kateřina už si ho ale nevšímala, políbila Surreyho letmo na tvář, a než se otočila k odchodu, směrem k Seymourovi jen zběžně pokývla hlavou, aby nebyla nezdvořilá.

„Já vás doprovodím,“ nabídl se Will a hned vklouzl mezi obě ženy a nabídl jim rámě.

„Byla bych raději, Wille,“ sykla Kateřina cestou po schodišti, když už byli z doslechu ostatních lidí, „kdybys nemluvil se svými přáteli o mém dědictví.“

„Obviňuješ mě příliš překotně, sestro, já jsem o tom nikomu neřekl. Něco se samozřejmě proslýchá, tomu se nedá zabránit, ale…“

„A co tedy měly znamenat ty řeči o mém takzvaném kouzlu?“ utrhla se na něj.

„Ale Kit,“ zasmál se Will, „já jsem přesvědčený, že Seymour měl spíš na mysli kouzlo tvé osobnosti.“

Kateřina jen znechuceně odfrkla.

„Musíš být vždycky ta naježená starší sestra?“

„Promiň, Wille. Máš pravdu, nemůžeš za to, že lidé vedou řeči.“

„Ne, to já bych se měl omlouvat. Měla jsi to v poslední době těžké.“ Promnul v prstech cípek jejího černého hedvábného rukávu. „Držíš přece smutek. Měl bych k tobě být ohleduplnější.“

Kráčeli mlčky po dlouhém ochozu směrem ke komnatám lady Marie. Will nyní vypadal zamyšleně a v Kateřině to budilo dojem, že možná vskrytu duše lituje, proč to není raději on, kdo drží smutek po své choti. Ti dva se nesnášejí od chvíle, kdy se seznámili. Anna Bourchierová, jediná dědička starého hraběte z Essexu, byla kořist, kvůli které se naše matka málem ožebračila, jen aby ji získala pro svého jediného syna. A s Annou Bourchierovou se pojila velká očekávání, přinejmenším titul hraběnky z Essexu po jejím otci, který by rodinu Parrových rázem zase vynesl o nějaký ten stupínek výš. Jenže to manželství nepřineslo chudáku Willovi zhola nic, ani děti, ani titul, ani štěstí, jen ostudu a potupu, protože král udělil hraběcí titul Cromwellovi a Anna nakonec utekla s jedním venkovským farářem. A Will už ze sebe nemohl ten skandál setřást, ze všech stran poslouchal vtípky o „církevních nedopatřeních“, „útulcích pro kněze“ a „fofáckých nosech“. Sám v tom ovšem neviděl nic vtipného, a ač se snažil, jak jen mohl, nedokázal krále přesvědčit, aby mu udělil svolení k rozvodu.

„Myslíš na svou choť?“ zeptala se Kateřina.

„Jak jsi to poznala?“

„Znám tě lépe, než tušíš, Wille Parre.“

„Porodila tomu zpropadenému flanďákovi zase dalšího haranta.“

„Wille, král si jednoho dne dá říct a ty se dočkáš počestného svazku s Lizzy Brookeovou.“

„Jenže Lizzy už dochází trpělivost,“ zaúpěl Will. „Když jen pomyslím, jaké naděje matka vkládala do mého manželství, co všechno udělala, než se jí povedlo jej dohodnout!“

„Toho, jak dopadlo, se nedožila. Možná je to tak lepší.“

„Její největší přání bylo vidět naši rodinu zase na vzestupu.“

„My přece máme dostatečně dobrou krev, Wille. Otec sloužil starému králi a jeho otec Eduardovi Čtvrtému, matka zase královně Kateřině,“ vypočítávala Kateřina na prstech. „Mám pokračovat?“

„To je všechno dávná minulost,“ zavrčel Will. „Na otce se ani nepamatuju.“

„Já na něj mám taky jen docela mlhavé vzpomínky.“ I když si jasně pamatuji ten den, kdy ho ukládali k poslednímu odpočinku, lépe řečeno přesně si pamatuji, jak jsem byla rozhořčená, když mi řekli, že jsem ještě moc malá, takže na pohřeb nepůjdu. Bylo mi tenkrát šest. „A krom toho sestra Anna sloužila u všech pěti královen a teď je u královské dcery, a je docela pravděpodobné, že to čeká i mě.“ Jak mě jen ty bratrovy ambice rozčilují, nejradši bych mu řekla, že jestli mu opravdu tak náramně záleží na tom, aby rod Parrů postoupil na společenském žebříčku, tak se má kamarádíčkovat s jinými lidmi než s tím hezounem Seymourem. Aťsi je Seymour klidně strýc prince Eduarda, král má uši jen pro jeho staršího bratra Hertforda, vrchního admirála.

Koniec ukážky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

1. KAPITOLA