Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: Důvodné pochybnosti

Vydání první

Copyright © 2014 by Whitney G.

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2423. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Reasonable Doubt vydaného

v roce 2014

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qamber of Najla Qamber Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1557-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1558-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

WHITNEY G.

Důvodné pochybnosti

Pro moji nejlepší kamarádku Nicole Londonovou.

Bez tebe by moje knihy stály za dvě věci.

Pro fanklub „F. L. Y.“.

Miluju vás víc, než tušíte.

ČÁST PRVNÍ

PROLOG

ANDREW

Město New York není nic víc než zaneřáděná pustina, smetiště, kde smolaři musí zahodit všechny svoje zničené sny a zapomenout na ně. Blýskající se světla, která před lety jasně zářila, ztratila lesk a ten svěží pocit, který kdysi prostupoval vzduchem, ta vůně naděje dávno vyprchala.

Každý člověk, jehož jsem kdysi považoval za přítele, je teď nepřítel a slovo „důvěra“ mi vyrvali ze slovníku. Vinou médií mám pošpiněné jméno i reputaci a poté, co jsem si dnes ráno přečetl titulek v New York Times, jsem se rozhodl, že dnešní noc bude poslední, co tu strávím.

Už se nehodlám potýkat s nočními můrami, ze kterých se náhle probouzím pokrytý studeným potem, a přestože se usilovně snažím předstírat, že mi nevyřízli srdce, pochybuju, že ta trýznivá bolest v hrudi vůbec někdy odezní.

Abych se řádně rozloučil, objednal jsem si nejlepší předkrmy ze všech svých oblíbených restaurací, podíval se na Broadwayi na Smrt obchodního cestujícího a na Brooklynském mostě vykouřil kubánský doutník. Taky jsem si rezervoval apartmá v hotelu Waldorf Astoria, kde se právě teď opírám o postel a zaplétám prsty do ženských vlasů – a taky sténám, zatímco její ústa kloužou po mém péru.

Škádlivě mi jazykem objede žalud a zašeptá: „Líbí se ti to?“ Vzhlédne ke mně.

Neodpovím. Zatlačím jí hlavu dolů a vydechnu, když přitiskne rty ke koulím, chytí penis do rukou a pohybujeme jimi nahoru a dolů.

Za poslední dvě hodiny jsem ji opíchal proti zdi, přinutil ji, aby se ohnula přes křeslo, a přišpendlil jí nohy k matraci, zatímco jsem hodoval na jejím rozkroku.

Bylo to docela uspokojující a zábavné, ale vím, že mi tenhle pocit dlouho nevydrží. Nikdy nevydrží. Za necelý týden si budu muset najít někoho jiného.

Zatímco si mě bere čím dál hlouběji do úst, tvrdě jí trhnu za vlasy a napnu se, když začne pohybovat hlavou nahoru a dolů. Proudí mnou rozkoš, svaly v nohou mi tuhnou. Nutí mě to ji pustit a varovat ji, aby se odtáhla.

Jenže mě ignoruje.

Chytí se mě za kolena a saje rychleji, nechá si penis narážet do hrdla. Dám jí poslední šanci se odtáhnout, její rty mě však stále objímají, a tak nemám jinou možnost než se jí udělat do pusy.

Všechno spolyká.

Do poslední kapky.

Působivé.

Konečně se odtáhne, olízne si rty a klesne na podlahu.

„Dnes jsem to spolykala poprvý,“ oznámí. „Udělala jsem to jenom pro tebe.“

„To jsi nemusela.“ Vstanu a zapnu si kalhoty. „Mohla sis to ušetřit pro někoho jiného.“

„Jasně. No, hm… Chceš objednat večeři? Možná bychom se mohli najíst při sledování HBO a později na to zase vlítnout?“

Zmateně povytáhnu obočí.

Tohle je vždycky ta nejotravnější část, kdy žena, která předem souhlasila s pravidlem „Jedna večeře, jedna noc, žádné opakování“, chce navázat jakési pomyslné pouto. Kdovíproč má pocit, že musí následovat posexový rozhovor, mdlé ujištění, které potvrdí, že to, co se stalo, nebyl „jenom sex“ a že se z nás stanou přátelé.

Jenže to byl „jenom sex“ a já žádné přátele nepotřebuju. Ani teď, ani nikdy jindy.

„Ne, děkuju.“ Přejdu k zrcadlu na opačné straně pokoje. „Musím jít.“

„Ve tři ráno? Teda jestli chceš přeskočit to HBO a místo toho se vrhnout na další kolo, můžu…“

Přestanu poslouchat její otravný hlas a začnu si zapínat košili. Nikdy netrávím noc se ženou, se kterou jsem se seznámil on-line, a ona určitě nebude tou první.

Upravím si kravatu, sklopím pohled a spatřím na komodě otrhanou růžovou peněženku. Zvednu ji, otevřu a přejedu prsty po jméně vytištěném na řidičáku: Sara Tateová.

Přestože znám tuto ženu pouze týden, vždycky chtěla, abych jí říkal „Samantho“. Taky mi tvrdila – několikrát – že pracuje jako zdravotní sestra v Grace Hospital. Podle zaměstnanecké průkazky z Wal-Martu, která se ukrývá za jejím řidičákem, ovšem tipuju, že ani to není pravda.

Ohlédnu se přes rameno, kde se teď rozvaluje na posteli mezi hedvábným povlečením. Její smetanová pokožka je hladká a bez poskvrnky, její rty s Kupidovým obloukem jsou mírně zduřelé a napuchlé.

Zadívá se na mě zelenýma očima, pomalu se posadí a roztáhne nohy ještě víc. „Víš, že tu chceš zůstat. Zůstaň…“

Péro mi začne tvrdnout – rozhodně by hlasovalo pro další kolo – jenže potom, co jsem viděl její skutečné jméno, to nepřipadá v úvahu. Nesnáším být s někým, kdo mi lže, přestože má obrovská ňadra a ústa přímo z nebe.

Hodím jí peněženku do klína. „Řekla jsi mi, že se jmenuješ Samantha.“

„Jo. A co?“

„Jsi Sara.“

„A co má bejt?“ Pokrčí rameny a pobídne mě rukou k sobě. „Nikdy neříkám chlapům, co poznám přes internet, svý pravý jméno.“

„Jenom s nima šukáš v pětihvězdičkovým hotelu?“

„Proč se najednou tak staráš o mý skutečný jméno?“

„Nestarám.“ Pohlédnu na hodinky. „Strávíš noc v tomhle pokoji, nebo ti musím dát peníze na taxi, aby ses dostala domů?“

„Cože?“

„Nebyla snad moje otázka jasná?“

„Páni… Prostě, páni…“ Zavrtí hlavou. „Jak dlouho si myslíš, že tohle ještě budeš schopnej předvádět?“

„Předvádět co?“

„Týden ženskou balit, pak ji ošukat a přesunout se k další? Jak ještě dlouho?“

„Dokud mi bude fungovat péro.“ Obléknu si bundu. „Potřebuješ peníze na taxi, nebo tu zůstaneš? Opustit pokoj musíš do poledne.“

„Víš, že chlapi jako ty, kteří se vyhýbají vztahům, jsou ten typ, co se pak zamilujou nejsilněji?“

„To váš učí ve Wal-Martu?“

„To, že ti někdo v minulosti ublížil, ještě neznamená, že ti ublíží každá další žena.“ Našpulí rty. „Asi proto jsi takovej, jakej jsi. Možná kdybys zkusil skutečně s někým chodit, byl bys mnohem šťastnější. Měl bys pozvat ženu na večeři a naslouchat jí, doprovodit ji ke dveřím a nečekat automaticky pozvání dovnitř a možná nakonec přeskočit celý to ,šukání v hotelu‘.“

Kde mám klíče? Musím odejít. Hned.

„Už to chápu…“ Zdá se, že nezmlkne. „Jednoho krásnýho dne budeš chtít víc než jenom sex a ta osoba, po který budeš toužit, bude někdo, koho bys vůbec nečekal. Někdo, kdo tě přinutí, abys mu podlehl.“

Zpod jejích zmuchlaných šatů vytáhnu klíče a povzdechnu si. „Potřebuješ ty peníze na taxi?“

„Mám tu vlastní auto, ty čuráku.“ Protočí panenky. „To fakt nejsi schopnej si normálně povídat? Zabilo by tě, kdybys se mnou po sexu pár minut mluvil?“

„Nemám s tebou o čem mluvit.“ Položím klíč od pokoje na noční stolek a zamířím ke dveřím. „Moc rád jsem se s tebou setkal, Samantho, Saro. Ať už se k čertu jmenuješ jakkoli. Dobrou noc.“

„Polib mi prdel!“

„Myslím, že už se stalo. Víckrát nechci, díky.“

„Jednoho dne tě to dožene, ty hajzle!“ zakřičí za mnou, když vyjdu do chodby. „Karma je fakt pěkná mrcha!“

„Já vím,“ odpovím. „Ojel jsem ji před dvěma týdny…“

SMLOUVA:

DOHODA MEZI DVĚMA LIDMI, JEŽ VYTVÁŘÍ ZÁVAZEK UDĚLAT, NEBO NEUDĚLAT KONKRÉTNÍ SKUTEK

O šest let později

Durham v Severní Karolíně

ANDREW

Žena, která právě seděla naproti mně, byla zatracená lhářka.

Na sobě měla hnusný šedý svetr a červenou kostkovanou sukni a její vlasy vypadaly, jako by si je obarvila voskovkami. Ani omylem nepřipomínala tu ženu z fotky na internetu – usměvavou blondýnu se středně velkými ňadry, vytetovanými motýly a buclatými růžovými rty.

Než jsem s touto schůzkou souhlasil, výslovně jsem požádal o tři různé důkazní fotografie – na jedné měla držet noviny s co nejnovějším datem, na druhé se měla kousat do rtu a na třetí měla držet cedulku se svým jménem. Když jsem se toho dožadoval, zasmála se a řekla, že jsem „ten nejparanoidnější člověk na světě“, ale udělala to. Nebo jsem si to aspoň myslel. Kromě toho, že bych jí prozradil své skutečné jméno – to jsem přestal dělat už před lety – jsem k ní byl zcela upřímný a očekával jsem od ní totéž.

„No, když jsme teď sami…“ Najednou se usmála a odhalila rovnátka v ústech. „Těší mě, že tě konečně osobně poznávám, Thoreau. Jak ses dnes měl?“

Na tohle jsem neměl čas. „Kdo je ta holka na tvé profilovce?“ zeptal jsem se.

„Cože?“

„Kdo je ta holka na tvé profilové fotce?“

„Ach… No, to nejsem já.“

„Nepovídej.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Najala sis modelku? Nebo sis koupila hromadu obrázků z fotobanky a použila Photoshop?“

„To zrovna ne.“ Ztišila hlas. „Jenom mě napadalo, že si se mnou budeš chtít spíš povídat, když použiju tamtu fotku místo své vlastní.“

Znovu jsem ji sjel pohledem a teprve teď si všiml podivného vytetovaného jednorožce na kloubech na rukou a citátu „Láska je slepá“ udělaného inkoustem na zápěstí.

„Cos čekala, že se stane, až se sejdeme?“ Nad touhle volovinou mi zůstával rozum stát. „Pomyslela jsi na to, co se stane, až ten den nadejde? Až si uvědomím, že nejsi ta, kdo jsi říkala?“

„Vlastně jsem čekala, že taky používáš falešnou fotku,“ odpověděla. „Netušila jsem, že budeš opravdu vypadat jako ty, víš? Tohle je poprvé, kdy chlap v seznamce Date-Match říkal pravdu. Myslím, že je to znamení.“

„Není.“ Zavrtěl jsem hlavou. „A ta modelka? Jak jsi někoho přiměla, aby udělal ty fotky?“

„Není modelka. Je moje spolubydlící.“ Vykulila oči, když jsem vstal. „Počkej minutku! Všechno, co jsem ti povídala po telefonu, byla úplná pravda. Skutečně se zajímám o politiku, miluju studium zákonů a udržuju si přehled o vysoce sledovaných případech.“

„Na kterou právnickou fakultu jsi chodila?“

„Právnickou fakultu?“ Povytáhla obočí. „Ne, nemyslela jsem tím právnickou fakultu. Chtěla jsem tím říct, že sleduju každý díl seriálu Zákon a pořádek a četla jsem všechny knihy od Johna Grishama.“

Povzdychl jsem si, vytáhl z peněženky několik bankovek a položil je na stůl. Už jsem s ní promarnil dost času.

„Sbohem, Charlotte.“ Odešel jsem a nevšímal si jejích omluv.

Sotva mi obsluha parkoviště přistavila auto, nasedl jsem dovnitř a odfrčel pryč.

Tohle začíná být směšné.

Tento měsíc se mi to stalo už pošesté. Nerozuměl jsem tomu, proč někdo ochotně lže, když ví, že je možné, že se nakonec setkáme. Nedává to vůbec smysl, k čertu.

Celý otrávený jsem si v obchodě naproti koupil láhev skotské a v duchu si poznamenal, že si musím tuhle nejnovější lhářku zablokovat. Začínal jsem mít pocit, že mi v Durhamu docházejí možnosti, s kým se vyspat. Taky jsem měl dojem, že se budu muset přestěhovat do jiného města a začít nanovo. Po letech se mi vrátilo, že se budím pokrytý studeným potem, a věděl jsem, že jako další se vrátí noční můry.

Jakmile jsem vstoupil do bytu, nalil jsem si tři panáky a hodil je do sebe. Potom jsem si nalil tři další.

Listoval jsem v telefonu a kontroloval dnešní e-maily – doporučené klienty, další žádosti o hovor z Date-Match a zprávu od sexy blondýny, se kterou bych se měl sejít v sobotu.

V předmětu stálo: Upřímnost je klíč, je to tak?

Hodil jsem do sebe dalšího panáka, než jsem zprávu otevřel, a doufal jsem, že to bude pozvání na dnešní večer místo sobotního.

Nebylo. Poslala mi zatracenou esej.

Ahoj, Thoreau. Vím, že se máme sejít tuto sobotu, a věř mi, moooc jsem se na to těšila, ovšem potřebuju vědět, že se o mě zajímáš kvůli mně, a ne kvůli tomu, jak vypadám. Poznala jsem tu už spoustu divných chlapů, protože se jim jen líbila moje fotka, a když jsme se setkali, šlo jim pouze o sex. Můžu tě ujistit, že jsem, kdo říkám, ale stojím o něco víc naplňujícího než nezávazný sex. Nemusíme mít klasický vztah ani vášnivou milostnou aférku, mohli bychom se však nejdřív skamarádit, chápeš? Těším se na naše setkání, dej mi proto vědět, jestli máš o mě stále zájem.

Liz

Okamžitě jsem klikl na svůj profil a otevřel okénko „Co hledám“, abych se ujistil, že tam pořád stojí: „Nezávazný sex. Nic víc, nic míň.“

Ta věta tam není na ozdobu, úmyslně jsem ji tučně zvýraznil.

Vrátil jsem se ke zprávě od Liz a odpověděl.

PŘEDMĚT: Re: Upřímnost je klíč, je to tak?

Už o setkání s tebou nemám zájem. Hodně štěstí v nalezení toho, co hledáš.

Thoreau

Odpověď dorazila vzápětí.

PŘEDMĚT: Re: Re: Upřímnost je klíč, je to tak?

To myslíš vážně? Nestojíš o přátelství? Nemůžeme být „jenom kamarádi“?

Liz

PŘEDMĚT: Re: Re: Re: Upřímnost je klíč, je to tak?

Ne, k čertu.

Thoreau

Odhlásil jsem se a zablokoval si její adresu.

Obrátil jsem do sebe dalšího panáka a procházel zbývající e-maily. Okamžitě jsem otevřel ten, jenž mi přišel od jediné osoby, kterou v tomto městě považuju za kamarádku. Od Alyssy.

PŘEDMĚT: Pták na suchu

Píšu ti, protože mě právě napadlo, že asi trpíš velkými bolestmi… Už docela dlouho jsme nemluvili o tom, že by sis vrznul, a to mi dělá starosti. Obrovské. Jako že jsem OPLAKÁVALA tvůj nedostatek sexu. Moc mě mrzí, že ti tolik žen poslalo podvodné fotky a tobě jejich vinou zmodraly koule. Připojuju odkazy na ta nejlepší pleťová mléka. Myslím, že bys do nich měl v příštích týdnech investovat.

Modlím se za tvého ptáka.

Alyssa

Usmál jsem se a odepsal.

PŘEDMĚT: Re: Pták na suchu

Děkuju, že ti na mém ptákovi tak záleží. Ovšem vzhledem k tomu, že jsme NIKDY nemluvili o tom, že by sis vrzla ty, myslím, že pavučiny v rozkroku jsou mnohem závažnější neduh. Ano, je pravda, že mi mnoho žen poslalo fotky, ale je docela smutné, že tys mi nikdy žádnou neposlala, nemyslíš? Moc rád ti pošlu svou a případně ti pomůžu vyléčit tvůj politováníhodný a nešťastný neduh.

Díky, že ses mi svěřila, že se modlíš za mého ptáka.

Dal bych přednost tomu, kdybys mi ho kouřila.

Thoreau

A prostě jen tak se můj večer desetkrát zlepšil. Přestože jsem se s Alyssou nikdy osobně nesetkal a naše rozhovory probíhaly pouze po telefonu, přes e-maily nebo textovky, vypěstoval jsem si k ní silné pouto.

Seznámili jsme se přes anonymní a exkluzivní sociální síť Právní pokec. Nenajdete tam žádné profilové fotky ani aktuality, jenom stránku na posílání zpráv. Je tam i okénko na profil, kam můžete napsat informace o sobě (pouze křestní jméno, věk, počet let praxe, vysoká nebo nízká prestiž), a logo, které odhaluje, jakého jste pohlaví.

U každého uživatele je „zaručeno“, že je právník, který byl osobně pozván skrz e-mail. Podle tvůrců sítě provedli u každého aktivního právníka ve státě Severní Karolína odkaz na licenční záznamy, aby zajistili jedinečný systém podpory.

Upřímně si myslím, že ta síť stojí za dvě věci, a kdyby nebylo toho, že jsem ojel pár ženských, které jsem tam poznal, po prvním měsíci bych svůj účet zrušil.

Nicméně když jsem uviděl novou zprávu „Potřebuju poradit“ od „Alyssy“, nemohl jsem odolat pokusu zopakovat si předchozí výsledky. Nejdřív jsem si pročetl její profil – dvacet sedm let, rok po dokončení právnické fakulty, milovnice knih – a rozhodl jsem se do toho jít.

Mým záměrem bylo zodpovědět její právní otázky, pomalu stočit konverzaci k osobnějším záležitostem a pak ji požádat, aby se přihlásila na seznamku Date-Match, abych viděl, jak vypadá. Jenže Alyssa není jako jiné ženy.

Neustále mi posílala zprávy a vždycky udržovala rozhovor v profesionální rovině. Jelikož je tak mladá a nezkušená právnička, žádala o rady na nejjednodušší témata: úprava soudního případu, podání žaloby, předvedení důkazů. Když jsme si psali popáté, už mě ta tříhodinová informační lekce o hloupostech unavovala a požádal jsem ji o telefonní číslo.

Odmítla mi ho dát.

Proč ne? napsal jsem.

Protože je to proti pravidlům.

Nikdy jsem nepoznal právníka, který by aspoň jedno neporušil.

Pak nejsi moc dobrý právník. Najdu si na chatování někoho jiného. Díky.

Ten případ zítra prohraješ, odepsal jsem dřív, než ukončila náš spor. Nemáš tušení, co děláš.

Opravdu tě tak naštvalo, že jsem ti nedala telefonní číslo. Kolik ti je, pět?

Třicet dva a tvoje číslo je mi ukradené. Žádal jsem o něj jenom proto, abych ti mohl zavolat a říct ti, že ten soudní případ, cos mi poslala, je plný překlepů a závěrečné prohlášení zní, jako by ho napsal student prvního ročníku práv. Je tam moc chyb na to, abych tu seděl a všechny je vypisoval.

Ten dokument není tak zlý.

Ale není ani dobrý. Než jsem se mohl z chatu odhlásit, na obrazovce se objevilo její telefonní číslo a pod ním krátký odstavec: Jestli mi zavoláš, abys mi pomohl, fajn. Jestli chceš ale využít moje číslo na to, abys mě ukecával, ať se přihlásím na seznamku, tak na to zapomeň. Přihlásila jsem se na tuhle síť kvůli podpoře v kariéře, nic víc.

Hleděl jsem na její zprávu dlouze a bez mrknutí – uvažoval jsem, jestli jí mám pomoct, aniž bych měl šanci získat něco na oplátku, ale nakonec mě něco přimělo jí zavolat. Prošel jsem s ní všechny chyby, které udělala, a trval na tom, aby přepsala několik vět, a dokonce její dokument přeformátoval.

Právě když jsem se chtěl rozloučit a zavěsit, přihodila se ta nejpodivnější věc. Zeptala se: „Jak ses dneska měl?“

„To v tvém dokumentu nestojí,“ poznamenal jsem. „Chtěla jsi se mnou mluvit jenom o právních věcech, vzpomínáš?“

„Nemůžu si to rozmyslet?“

„Ne. Zavěs.“ Čekal jsem, až uslyším pípnutí, ovšem z opačného konce linky zněl jenom smích. Kdyby to nebyl tak chraplavý a sexy zvuk, zavěsil bych sám, jenže jsem ten telefon nedokázal odložit.

„Omlouvám se,“ pronesla se smíchem. „Nechtěla jsem tě urazit.“

„Neurazilas. Zavěs.“

„Já nechci.“ Konečně se přestala smát. „Omlouvám se za tu nepřátelskou zprávu, co jsem ti napsala. Ve skutečnosti jsi jediný chlap tady, který mi odpovídá na všechny otázky. Máš teď moc práce? Můžeš mluvit?“

„O čem?“

„O sobě, o svém životě. Každý den ti pokládám samé nudné právní otázky a byl jsi velice trpělivý… Takže je jenom fér, když si tentokrát promluvíme o něčem méně nudném, jestli z nás mají být přátelé, ne?“

Přátelé?

S odpovědí jsem váhal – zejména proto, že se to „méně nudné“ téma zřejmě nemělo týkat sexu a že vyslovila slovo „přátelé“ tak snadno. Jelikož jsem však byl uprostřed dalšího večera bez sexu, začal jsem si s ní normálně povídat. Až do pěti ráno jsme spolu probírali ty nejběžnější záležitosti – své každodenní životy, oblíbené knihy a její sen o tom, že se stane profesionální baletkou.

O několik dní později jsme spolu mluvili zase a po měsíci jsem si s ní povídal už každý druhý den.

Hodil jsem do sebe dalšího panáka, stiskl v telefonu volání a čekal, až uslyším její jemný hlas.

Nebrala to. Uvažoval jsem, že bych jí poslal zprávu, pak jsem si ale uvědomil, že je středa, devět hodin večer a že si dnes nebudeme moct promluvit vůbec.

Trénink. Ve středu večer vždycky chodí na baletní trénink.

„Pane Hamiltone?“ Druhý den ráno vstoupila do mé kanceláře sekretářka.

„Ano, Jessiko?“

„Pan Greenwood a pan Bach by chtěli vědět, jestli se dnes zúčastníte dalšího kola pohovorů se stážisty.“

„Nezúčastním.“

„Dobrá…“ Sklopila zrak a poznačila si něco do zápisníku. „Podíval jste se aspoň na ty životopisy? Musejí to dnes zúžit na patnáct uchazečů.“

Povzdychl jsem si a vytáhl hromádku životopisů, které mi dala minulý týden. Pročetl jsem je všechny a udělal si u nich poznámky, většinou „Ne“ nebo „Rozhodně ne“ a „Tohle se mi nechce číst“. Všichni ostatní uchazeči byli z Dukeovy univerzity, a pokud vím, jsme jediná firma ve městě, která přijímá uchazeče z právnických i přípravných právnických fakult na placené stáže.

„Nikdo z těch uchazečů mě nezaujal.“ Posunul jsem papíry po stole. „Jsou to všichni zájemci, kteří se účastní výběrového řízení?“

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

ČÁST PRVNÍ

PROLOG

SMLOUVA: