Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

Rachel van Dyken: Zatracený

Rachel van Dyken: Neporazitelný

Vydání první

Copyright © 2014 by Rachel van Dyken

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2424. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Toxic a Fearless vydaných v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Art designed by Jena Brignola

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1560-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1561-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Rachel Van Dyken

ZATRACENÝ

a novela

NEPORAZITELNÝ

ZATRACENÝ

Prolog

Konec letního semestru

Šel bych za ní na konec světa.

Vtipné, co? Lidi tvrdí, že vědí, co je to láska – ale ve chvíli, kdy dostanou příležitost to dokázat, tak se na to vybodnou.

Přál bych si, abych ji mohl zachránit. Přál bych si, abych dokázal odejít už před čtyřmi lety, protože pak bych možná měl sílu odejít teď. Měl bych sílu se jí podívat do očí a říct: „Promiň, ale já už to takhle dál nezvládnu.“

Lidi si jen málokdy myslí to, co říkají. Pro mě byla lítost jen další slovo v angličtině, které lidi zneužívají, stejně jako slovo milovat.

Miluju zmrzlinu, miluju palačinky, miluju modrou barvu – kecy v kleci, protože když jsem já řekl miluju – tak jsem myslel, že bych pro někoho položil život. Když říkám miluju – tak mluvím o své samotné existenci. Láska posiluje mou duši – protože ta se spojuje s tou její.

Vždycky jsem slyšel o křižovatce, na které lidi musí udělat rozhodnutí, které je buď posílí, nebo zabije. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych dostal druhou šanci. Nikdy mi nedošlo, že nezvládnu po ní chňapnout.

Její oči mě prosily. Srdce se mi tříštilo v hrudníku, rty se mi pohybovaly, abych promluvil – abych jí upřímně řekl, jak se cítím, ale věděl jsem, že v okamžiku, kdy jí to přiznám, bude po všem.

Moje srdce, moje duše nemohly přežít, kdyby se jí něco stalo. Kdyby nebyla v mém světě, srdce by mi přestalo bít. Věděl jsem, že ji to nakonec zabije, protože mě to ničilo.

Ale vrátit se k životu.

I kdyby kvůli ní.

To prostě nešlo.

Zamilovat se, vrhnout se do toho po hlavě, i když člověk ví, že ona ho chytí. To nepřicházelo v úvahu. Protože každý ví, že pokud jde o lásku, tak nebolí ten pád… ale dopad. A věděl jsem, že je jen otázkou času, kdy to se mnou vzdá a já dopadnu na zem rozsekaný na cucky.

Protože koneckonců… to je všechno, čím jsem byl – zničený chlap. Jen lidská troska.

„Nerozumím tomu!“ Pěstmi mě bouchla do hrudníku. „Slíbil jsi mi to! Slíbil jsi mi, že nikdy neodejdeš!“ Slzy jí stékaly po tváři, kterou jsem kdysi miloval. Zavřel jsem oči a pak se podíval za sebe, kde stála Saylor, v zaťaté ruce držela klíče a čekala na moje rozhodnutí.

Stál jsem na osudové křižovatce. Jedna cesta vedla do budoucnosti – druhá do minulosti a k mému naprostému zničení.

Nedokázal jsem se na ni podívat. Ignoroval jsem všechny pocity – a uvědomoval si bolest, jak se mi srdce rozpadalo na tisíc kousků, když jsem natáhl ruku před sebe a řekl: „Máš pravdu, slíbil jsem ti to.“

„Gabe!“ vykřikla Saylor zpoza mě. „Nemusí to takhle být.“

„Copak to nechápeš?“ řekl jsem tiše, aniž bych se otočil. „Vždycky to takhle bylo. A vždycky to tak taky bude. Varoval jsem tě.“

„Ale –“

„Dost!“ zakřičel jsem a slzy mi stékaly po tvářích. „Řekl jsem už dost. Měla bys jít.“

Slyšel jsem, jak se dveře za mnou zabouchly.

„Je to v pořádku!“ řekla a vzala mi tvář do dlaní. „Konečně to zase bude v pořádku!“

„V pořádku, Princezno.“ Málem jsem se těmi slovy udusil. „V pořádku.“ Utáhl jsem jí růžovou šálu kolem krku a objal ji kolem ramen.

„Děkuju,“ povzdechla si šťastně. „Slíbil jsi, že se o mě postaráš. Nemůžeš odejít. Nemůžeš –“

„A taky nikam nejdu.“ Řekl jsem to jako slib, protože to byla moje chyba. Stejně jako všechno ostatní.

„Můžeme si jít zahrát hru, Gabe?“

„Ano, zlatíčko, můžeme.“ Zahrnul jsem jí deku kolem nohou a vytlačil invalidní vozík z pokoje a přitom jsem si uvědomoval, že jsem si vybral špatnou cestu – a připomínal mi to každý krok, který jsem udělal.

Kapitola první

Smutná chvíle byla definitivně pryč, ale jen prosím, pro lásku boží, najděte si vy dva pokoj. – Gabe H.

Gabe

Uprostřed letního semestru

„Soustřeď se, Kiersten.“ Luskl jsem jí prsty před obličejem. „Vyjmenuj fáze mitózy.“

Celé dopoledne jsme seděli v místním Starbucksu. Z vůně mleté kávy se mi navalovalo – a nemohl jsem vinit nikoho než sám sebe. Mletá káva podle všeho voní jako nepopsaný list. A já jsem oficiálně jeden právě otočil.

Kiersten zírala do učebnice. Odsunul jsem ji stranou, trpělivě jsem čekal a složil si přitom ruce na stole.

Otevřela pusu, aby odpověděla, ale pak následoval prázdný pohled a zasténání. „Ga-a-abe!“ Usmála se. „Nemůžeme si nejdřív dát pauzu na kafe? Prosím?“

„Nevystrkuj spodní ret.“

Stejně to udělala.

„Kiersten…,“ varoval jsem ji.

„Prosím!“ Uchopila mě za ruce a stiskla mi je.

S těžkým povzdechem jsem to vzdal – víte, povzdechl jsem si, jen abych jí ukázal, jak otrávený jsem z toho, že musím vyhovět jejím požadavkům, přestože tak to v našem přátelství prostě fungovalo. Řekla skoč a já jsem se zeptal, jak vysoko, kam a jak rychle. „Fajn, uděláme si pauzu na kafe.“

„Jo!“ zaklapla učebnici. „Je řada na mně, abych ho koupila.“ Její směšně roztomilý úsměv mě rozesmál. Do háje, vždycky mě dokázala rozesmát a zrovna v tuhle chvíli jsem to fakt potřeboval. Nehledě na to, že kdybych se nedokázal smát, zhroutil bych se v záchvatu pláče, tím jsem si jistý, a poslední věc, kterou jsem potřeboval, byla, aby všichni najednou zjistili, že i já mám city.

Sakra, ani já sám jsem si nechtěl uvědomovat, že mám city.

„Ani náhodou.“ Odmávl jsem ji a pak jsem ji musel chytit, aby se nevrhla k pultu. „Já to zaplatím. Navíc, Wes by mě zabil, kdyby věděl, že jsem tě nechal zaplatit mi kafe.“

„Moc mě rozmazlujete.“ Opřela se o opěradlo a založila si ruce na prsou. „Budete s tím jednou muset přestat, Gabe, ty i Vlk,“ řekla a použila přitom Wesovu přezdívku. „Nemůžu žít napořád pod vašima křídlama.“ Zívla a omylem se uhodila rukou o zeď vedle mě.

„Á, Ovečko,“ poškádlil jsem ji a použil přezdívku, kterou jí dal Wes, „udělala sis bebí?“

„Sklapni.“

„Hej, chystám se ti jít pro kafe.“

Přimhouřila oči. „Tak to udělej, Želváku.“

Kdyby byla týpek, tak bych ji poslal do háje. Takhle jsem se jen zasmál a šel jsem.

Dělal jsem si z jejich přezdívek legraci – Ovečka a Vlk – a na oplátku jsem taky jednu vyinkasoval, za což jsem vděčil svojí stupidní sestřenici Lise, která jim prostě musela vyprávět trapnou historku o tom, jak jsem měl jako dítě želvu a jak jsem bulel, když umřela.

Ale chápejte to! Ta želva byla krutopřísná! Uspořádal jsem jí pohřeb se vším všudy – plný pláče a truchlení.

Na tenhle okamžik jsem nebyl zrovna dvakrát pyšný.

„Jako obvykle?“ zavolal jsem přes rameno.

Složila si ruce před sebou, jako kdyby se modlila, a křikla. „Ano, prosím!“

S úsměvem jsem se otočil a šel si stoupnout do fronty – snažil jsem se vypadat v pohodě, bezstarostně, normálně. Ha! Vtipný, že jsem se musel snažit chovat jako normální člověk.

Podíval jsem se do zrcadla a musel si důrazně připomenout, abych uvolnil sevření rtů, ramen, svalů. Musel jsem si připomínat, kým teď jsem, protože všechno šlo do háje už zatraceně dlouho – a navíc jsem měl osobitý styl chůze, podle kterého by mě mohl někdo poznat. Jeden nikdy neví, že jo? V každém případě jsem byl zatracený ninjovský mistr přetvářky a nezávisel na tom jen můj život, ale taky ten její.

Možná to způsobila blížící se promoce, že jsem se od začátku letního semestru cítil nervózní – byl jsem podrážděný, že se chovám jako ubožák, který sedí venku na lavičce a čeká na bouřkový mrak. Neměl jsem k tomu žádný racionální důvod – a přesto jsem se tak cítil. A upřímně? Vcelku mě to děsilo. Doufal jsem, že je to jen vedlejší účinek toho, že už jsem nechrápal s každou holkou na koleji. Možná to je nedostatek sexu, co z chlapů dělá paranoidní a nervózní uzlíčky neštěstí.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptala se mě baristka, její tón byl chladný, chování odtažité.

Naklonil jsem se dopředu a zářivě se na ni usmál. „To záleží na tom, co nabízíš.“

„Do háje.“ Luskla prsty. „Očividně jsi nějaký zmatený, ne? Sexshop je naproti přes ulici.“ S mrknutím se naklonila dopředu a zašeptala: „Tady prodáváme kafe, víš.“

„Jak…,“ pomalu jsem si olízl rty a snadno jsem se vžil do své dřívější role děvkaře, „… smutný.“ Srdce mi prudce bušilo, když jsem si prohlížel její drobné pevné tělo, které jen stěží skrývala zelená zástěra. Tohle byla moje hra – jediná věc, kterou jsem fakt ovládal. Jediná věc, která mě donutila nemyslet na minulost – a na to všechno. Ne, nelitujte mě. Užíval jsem si každou minutu, protože to byla minuta, kdy jsem nemyslel na minulost.

Minulost, minulost, minulost. Aha, tohle byl ten důvod, proč jsem najednou dokázal udržet péro v kalhotách. Dal jsem Wesovi slib – a co hůř, slíbil jsem to i sám sobě. Nechtěl, abych žil takhle – abych byl rozpolcený mezi pocitem viny z toho, co jsem dělal, a pocitem úlevy, že jsem dělal něco, co mě aspoň na chvíli donutilo nemyslet na celou mizérii svého života.

„To mi povídej,“ řekla bez dechu a oči se jí rozšířily, když mě přejela pohledem. Byl jsem na to zvyklý. Žil jsem pro to. Díky tomu jsem přežíval.

A pak pohodila vlasama.

Závan parfému mě uhodil do nosu a zadusil ve mně jakoukoliv touhu, kterou jsem v sobě dokázal najít.

Do prdele! Měla stejný parfém.

Zachvěl jsem se, hodil jsem zpátečku a nevěrohodně se zasmál. „No, tak v tom případě můžeme dostat dvě karamelový latte? S trojitým espressem a na jedno, prosím, extra porci šlehačky.“

„Ach.“ Její tvář byla rudá, když si zaznamenávala objednávku a vrtěla u toho hlavou. „Bude to všechno?“

V jejím hlase zněla politováníhodná naděje.

Ale já už jsem se rozmyslel.

Nebo to možná bylo moje tělo, které se rozhodlo dřív než mozek. Bylo mi na zvracení, jako kdybych běžel venku a nezastavoval se, dokud se nedostanu do zkušebny nebo ke svému Harleyi.

„Jo.“ Podával jsem jí kreditku, prsty přitom křečovitě svíraly tu plastovou kartičku. „To bude všechno.“

Projela ji čtečkou karet, pak mi ji znovu podala, zamumlala si pod nos něco o kreténech a já jsem odstoupil, abych počkal na naši objednávku a ujistil se, že nám do toho kafe neplivne, než se mi kelímky dostanou do rukou.

Během pár minut jsem dostal kafe a přinesl ho ke stolu.

„Takže…“ Kiersten se pomalu napila. „Jak jde život?“

Obrátil jsem oči v sloup. „Můžeme si to ušetřit?“

„Ušetřit co?“ Nevinně pokrčila rameny.

„Ušetřit si, že se mě na to budeš ptát pořád dokola a jen se modlit, abych konečně odpověděl, nebo co hůř, začal bulet a sypat ze sebe všechny svoje malý,“ naklonil jsem se, „špinavý,“ naklonil jsem se ještě blíž, „tajemství.“

„Hele, jsem vůči tomu tvému sexy pohledu imunní,“ poznamenala Kiersten a její tón zněl dokonale znuděně.

Bezmocně jsem pokrčil rameny a pořádně se napil kafe. „Stálo za pokus po tobě vyjet.“

„Vyjet po mně?“ Kiersten povytáhla obočí. „Protože kdybys to fakt udělal, tak Wes vyjede po tobě. Tvrdě.“

„Wes nesnáší násilí,“ ohradil jsem se.

„No, ve skutečnosti to tak není.“ Kiersten se zasmála a podívala se ke dveřím. „Ach, můj bože… je to vážně ona.“

„Jaká ona?“ Kiersten věděla, že si nepamatuju jména – jen málokdy jsem si pamatoval, jak se jmenovala holka, kterou jsem přefiknul. Dokázal bych je poznat, jen kdyby ke mně přišly bez trička. Dobře, dobře, nebylo to se mnou až tak zlý, ale nebylo to ve skutečnosti zase tak daleko od pravdy. Přísahám, že je jednodušší od sebe rozeznat lidi, když jsou nazí.

„Raylynn.“ Kiersten ztišila hlas. „Fakt je to ona!“

„Hlavně ji nezdrav,“ zamumlal jsem si pod vousy. Ta holka byla totální psycho. Jednou jsem s ní spal. Jednou! A ta blbka mě pak tři měsíce pronásledovala! Kiersten ji měla vážně ráda a myslela si, že je milá – takže na mém názoru vlastně nezáleželo. A nic by neudělalo Kiersten větší radost, než kdybych se konečně usadil a přestal klátit všechny holky v širokém dalekém okolí anebo kdyby mi každých pár dní mohla dát dobrou radu, když ji popadlo nutkání chovat se ke mně ochranitelsky jako máma medvědice. Měla tušení, že už jsou to měsíce, kdy jsem naposledy s někým spal, které mi ale připadaly jako celé roky, dokonce desetiletí… Ach, do háje. Co si to nalhávám? Měl jsem pocit, jako kdybych byl mrtvý.

„Ach, koukej, dívá se na mě!“ řekla Kiersten nadšeně.

„Dost možná proto, že na ni máváš.“

„Jen se protahuju.“

„Máváš na ni.“

„Raylynn!“ řekla Kiersten tak nadšeným hláskem, že v nějakém předchozím životě fakt musela být roztleskávačka. „Jak se máš?“

„Dobře.“

Obě se podívaly na mě.

Zíral jsem do svého hrnku. Kiersten mě pod stolem kopla. Zaklel jsem a vzhlédl. „Čus.“

„Čus?“ naznačila Kiersten němě pusou.

„Ehm, ahoj.“ Raylynn zrudla.

Do háje.

Její bledá pleť a blond vlasy nijak neskrývaly skutečnost, že byla v rozpacích.

Zkusil jsem to znovu. „Jak se máš?“

„Je to náročný.“ Odkašlala si a pohledem přejela mezi mnou a mým kafem, jako kdyby čekala, že ji pozvu, aby si k nám přisedla, nebo co hůř, že ji pozvu na rande.

Rozhostilo se mezi námi trapné ticho. Zase. Právě jsem zažíval přesnou definici toho, čemu se říká významná pauza.

„No…“ Kiersten si odkašlala a pak mě znova kopla pod stolem. „Moc ráda jsem tě viděla!“

„Já tebe taky.“ Raylynn se na mě naposledy podívala, ramena jí poklesla a odešla.

„Ty blbečku!“ Kiersten mě znovu nakopla do holeně. „A čus? Ty jsi vážně řekl čus? Nikdo tak bílý jako ty by to slovo nikdy neměl vypustit z pusy. A je mi úplně jedno, jestli tě někdo unese a jediný způsob, jak se dostat na svobodu, bude říct ,čus‘ nebo si ukousnout vlastní ruku. Takže nikdy, ale vážně nikdy neříkej čus.“

„Kdo řekl čus?“ přerušil její tirádu mužský hlas.

„Ach, velký zlý Vlku.“ Poškádlil jsem ho, i když jsem byl rád, že už tu nejsem sám s Kiersteninými významnými pohledy a dotěrnými otázkami.

„Želváku,“ opáčil.

„Gabe řekl čus.“

„Nahlas?“ Wes skoro zakřičel. „To se snaží spáchat sebevraždu?“

Zasténal jsem do dlaní a čekal, až se o mně přestanou bavit, jako kdybych tu nebyl.

U nich dvou to bylo naprosto běžné. Kiersten poznamenala něco jako: Mám o Gabea strach, Wes se jí na oplátku zeptal: To už zase nejí? A já jsem nakonec musel zvednout ruku a poznamenat: „Gabe je v pohodě a před půl hoďkou snědl burrito.“

„Lidi.“ Odsekl jsem a položil ruce na stůl. „Jsem v pohodě. Všechno je v pohodě. Říkal jsem vám, že jsem zmetek, tak kdy vám to konečně docvakne?“

Oba na mě zírali, jako kdybych jim oznámil, že hodlám vstoupit do kláštera.

„Dneska ráno jsem něco zaslechl.“ Wes se natáhl po Kierstenině kafi, zhluboka se napil a opřel se na židli. Kdybych nebyl jeho nejlepší kamarád, tak bych ho fakt nesnášel. Byl dokonalým prototypem slavného fotbalového hráče. Quarterback, tmavě blond vlasy, modré oči, namakaný, přátelský. Jo, fakt bych ho nenáviděl až za hrob.

„Vážně?“ Přimhouřil jsem oči. „Řekni mi ty, Superdrbno, co jsi slyšel tak zajímavýho.“ Zhluboka jsem se napil kafe.

„Že držíš celibát.“

Vyplivl jsem kávu na stůl a málem se udusil. Zatracená Lisa, zatracená rodina, zatracená sestřenice. „Netuším, o čem to meleš.“

„Ale jo.“ Wes si olízl rty, ale nechal to být. Naklonil se a políbil Kiersten do vlasů a pak jí přitáhl hedvábný šátek pevněji kolem krku.

Takové prosté gesto – a málem mě to zabilo.

Kvůli tomuhle gestu jsem chtěl umřít. Kdyby tak jen lidi věděli – kdybych jim věřil natolik, abych jim dokázal říct, vysvětlit, jak moc jsem uvnitř zničený.

Ale ne. Hrál jsem svoji roli. Byl jsem Gabe. Už nikdy nebudu jako on a už nikdy nebudu žít svou minulostí.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

ZATRACENÝ

Prolog

Kapitola první