Copyright © by Helios Verlag, Aachen, BRD

Die deutsche Originalausgabe ist erschienen unter dem Titel

„Abschuss! Von der Me 109 zur Me 262“

© Translation Vlastimil Dominik

ISBN 978-80-87788-08-0

Walter Schuck

Vzpomínky stíhacího pilota luftwaffe 1940-45

2013

PŘEDMLUVA

Pozdě, ale přece jen ne příliš pozdě podlehl Walter Schuck naléhání svých přátel a popsal svůj život úspěšného stíhacího pilota luftwaffe. Kniha svou jasnou a věcnou řečí nabízí pohled na zvláštnosti leteckých bojů u Severního ledového oceánu, kde životní rytmus určuje v létě věčné slunce a v zimě tma.

Nezamrzající přístavy Murmansk na sovětské a Kirkenes na německé straně fronty byly stále znovu cílem stíhacích pilotů obou válečných protivníků, když do nich připlouvaly dodávky spojenecké pomoci nebo německé zásobovací konvoje. Výsledkem byly urputné vzdušné boje s úmyslem zničit nepřátelské lodě nebo ochránit vlastní přísun zásob.

S přibývajícími roky války byly tyto boje pro naše stíhací piloty stále obtížnější, protože Sověti brzy vyráběli rovnocenné letouny a Spojenci dodávané Airacobry, Hurricany, Spitfiry, Kittyhawky a Tomahawky získávaly velkou početní převahu.

Walter Schuck byl v bojích tak úspěšný, protože neustále pozorně sledoval situaci kolem sebe, svůj Me 109 by dokázal pilotovat i ve spánku, byl mimořádně nadaným střelcem a prosazoval se především v leteckých soubojích s ostrými manévry. Nezapomíná se ani zmínit o vděčnosti „černým mužům“ z pozemního personálu, kteří museli měnit motor často při 40° C pod nulou, a také svým kamarádům, jež naváděl na nepřítele a s nimiž sdílel radost i žal.

Kniha má také historický rozměr díky podrobným informacím o skutečném pozadí tragédie bitevní lodi Tirpitz, která tehdy vrhla špatné světlo na velitele eskadry Heinricha Ehrlera. Postavu stíhacího pilota Waltera Schucka působivě doplňuje líčení jeho mládí v Sársku, zážitků z výcviku, leteckých bojů u Severního ledového oceánu, dobrodružství mezi boji a jeho bojových letů jako pilota proudové stíhačky v 7. stíhací letce.

Přeji této knize úspěch, který si zaslouží.

Horrido! Ernst Scheufele

VE VLASTNÍM ZÁJMU

V této knize jsem popsal své výhradně osobní zážitky z doby, kdy jsem sloužil jako stíhací pilot luftwaffe ve 2. světové válce. Výsledkem není kronika letky a nečiní si také žádný nárok na srovnávání s odbornou literaturou, která byla o historii německé luftwaffe napsána. V této souvislosti si dovoluji podotknout všem perfekcionistům – podle mého názoru se nemůže nikdy podařit zjistit do nejmenších podrobností všechny tehdejší události a jejich skutečné pozadí. Každý den se dostávají na světlo nová odhalení, na jejichž základě předpokládáme, že jsme konečně pochopili všechny souvislosti událostí, dat a skutečností, aby je jen krátce poté překonaly ještě novější poznatky. Z tohoto zmatku se pak rodí nejrůznější názory, jejichž předávání dál nutně vede k neustálému pramenu sporů mezi historiky a odborníky; rešerše o historických událostech alespoň zůstávají nikdy nekončící potřebnou sisyfovskou prací. Protože od pádu Tisícileté říše se kolo času o řadu let otočilo, prosím o shovívavost, pokud se na následujících stránkách přes usilovnou snahu o bezchybnost u některých údajů mýlím.

V žádném případě by neměl vzniknout dojem, že jsem byl velmi statečný neporazitelný letecký hrdina a že chci v této knize psát jenom o svých pilotních vítězstvích. Ve skutečnosti jsem každý den vstupoval do svého stroje stále znovu s tím stejným, těžko popsatelným strachem ze smrti, těžkého zranění nebo zajetí, který mě opustil až po posledním letu. Každou noc jsem se převaloval v posteli a nemohl jsem usnout. V živých snech jsem si pořád dokola probíral průběh každého vzdušného boje a ráno jsem se budil tak zpocený, že jsem musel dát pyžamo do špinavého prádla. I když se s vývojem války dostavila určitá rutina, možná lhostejnost nebo snad dokonce bezcitnost, výše popsaných pocitů jsem se prostě nezbavil a zažíval jsem je až do konce války.

Když při psaní, rozháraném vzpomínáním na dávno minulé události, přemýšlím o tom, proč jsem vlastně bez úhony přežil vzdušné boje a tím i válku, napadají mě tři důvody, které k tomu mohly přispět: v mé době vynikající pilotní výcvik, neotřesitelná důvěra ve spolehlivost mých spolubojovníků – a to proslulé štěstíčko.

PŮVOD A MLÁDÍ

„Tak už toho kluka vezmi dovnitř. Venku sněží a za chvíli mu přimrzne nos na výlohu,“ řekla paní v obchodě s bicykly Adolfa Kneipa svému manželovi. „No, to mě už taky napadlo, ten tady pořád obchází,“ zabručel Kneip a otevřel dveře. „Nejseš ty ten malej Schucke Walter, Jakobův kluk? Pojď dovnitř, máš už úplně modrej obličej. Proč vůbec tiskneš každej den nos na sklo? Chtějí ti rodiče koupit k Vánocům kolo? Kolik ti je vlastně let?“ Na ostýchavého kluka jako já to bylo najednou moc otázek, na které Kneip čekal odpověď. „Dvanáct,“řekl jsem a samým vzrušením jsem zakopl o práh dveří.

Kolo ne, v jeho obchodě bylo předmětem mé touhy něco úplně jiného. Kromě toho by mi tehdy moji rodiče nemohli dát k Vánocům kolo „jen tak“. Můj otec byl horníkem v uhelném dole a matku plně zaměstnávala péče o mě a mé čtyři sourozence. Původně jsme pocházeli z Frankenholzu, uhelného revíru v Sársku, který po prohrané první světové válce patřil k hospodářsky zvlášť znevýhodněným oblastem Německa. Před nedávnem jsme se přestěhovali do Oberbexbachu a v několik kilometrů vzdálené sousední vesnici Bexbach se nacházel obchod Adolfa Kneipa s jízdními koly. Kneip byl za první světové války pilotem a uprostřed nebo ke konci 20. let si koupil dvouplošník. V létě za pěkného počasí s ním startoval ze sousedící louky a podnikal reklamní lety, aby si jimi přivydělal na živobytí. Za ocasem letounu vlál dlouhý transparent, na kterém byla reklama pivovaru ze St. Ingbertu: Pijte pivo Beckers. Klapání Kneipova dvouplošníku na obloze bylo pro všechny kluky z celého okolí signálem k tomu, aby hned všeho nechali a obdivně natahovali krky vzhůru k tomu neohroženému muži v jeho létacím stroji. Protože chtěl ušetřit náklady na odstavení dvouplošníku na letišti v Saarbrückenu, koncem podzimu ho rozebral a během chladného ročního období vystavoval jeho trup ve svém obchodě v Bexbachu.

Potom, co jsem si směl ten zázrak techniky docela dlouho zblízka prohlížet a Kneip mi ochotně zodpověděl otázky o stroji a o tom, jak to s tím létáním je, vykračoval jsem si přešťastně domů.

Také budu jednou pilotem a něco jiného nepřicházelo vůbec v úvahu. Prohánět se po nekonečném nebi bez obav ze školních známek a bez každodenních starostí – na celém světě přece nemůže existovat nic krásnějšího. Cestou domů jsem si říkal, že tam nahoře nejsou potřeba peníze a také se tam člověk nemusí pořád dívat na mrzuté obličeje lidí. Jak bych mohl dosáhnout svého cíle nebo kolik stojí výcvik pilota, na to jsem tehdy skutečně vůbec nemyslel. Ačkoliv byla doba zlá a otec musel jako jediný výdělečně činný živit velkou rodinu, matka nás řádně vychovávala, chodili jsme čistě oblečení a měli jsme vždycky něco k jídlu, i když toho nebylo nijak moc. O víkendech otec rád chodil na procházky do blízkých lesů a pravidelně bral nás děti s sebou. V této době se u mě vyvinul obdiv a láska k přírodě, kterou jsem si zachoval až do vysokého stáří.

Versailleskou smlouvou připadlo Sársko a tím také jeho důležité doly a hutě Francii. Už před první světovou válkou patřili horníci ve Frankenholzu k nejhůře placeným dělníkům v celém Sársku a pracovní podmínky zde byly odjakživa nedůstojné. Ještě za mého mládí mluvili lidé o velkém důlním neštěstí, při kterém přišlo v roce 1897 skoro šedesát horníků o život. V každém případě vynakládali tehdy francouzští okupanti značné úsilí na to, aby se po Němci prohrané válce zbavili přetrvávajícího obrazu nepřítele a vypadali před obyvateli dobře. Například dělníkům se líbilo, že mohli posílat děti do francouzských státem podporovaných škol. To ale vedlo ještě k většímu napětí mezi většinou obyvatel Sárska a francouzskými okupanty. Se svými kamarády z obecné školy jsem považoval německé děti chodící do francouzských škol za „vlastizrádce“ a mezi žáky často docházelo ke rvačkám.

I když měl tehdy Oberbexbach jen necelých 3000 obyvatel, přesto z něj pocházeli nejméně čtyři nositelé Rytířského kříže z druhé světové války: stíhací pilot Edwin Thiel, tankista Willi Rothaar, horský myslivec Karl Oberkircher a já. Můj otec se do politiky nikdy nepletl, ale vštípil mi zdravou skepsi vůči vrchnosti. Pokud se vůbec někdy na politické téma vyjádřil, bylo to jenom v rodinném kruhu, a to říkával: „Stát, tedy vláda, je největším zločinem na lidech. Z lidí se ždímá, co to jde. Pak se vláda rozpustí, nastoupí nějaká nová a celé to divadlo začíná od začátku.“

V lednu 1935 se v referendu vyslovila velká většina obyvatelstva pro znovuzačlenění Sárska do Německé říše. V Saarbrückenu, vzdáleném od našeho bydliště asi třicet kilometrů, se konal k této příležitosti zorganizovaný triumfální pochod. Já sám, tehdy skoro patnáctiletý, jsem německá vojska vstupovat do Sárska neviděl. Po spojení s Německou říší se toho v Sársku hodně změnilo a to dost rychle. Kromě jiného jsme se učili znát význam slova „zglajchšaltování“, postavení všech na stejnou sociální úroveň v souladu s tehdejším světonázorem nové vlády. Všiml jsem si, že lidé sice nebyli nutně vystrašenější, ale přece jenom byli jaksi opatrnější. Když se bavili, dávali si větší pozor na způsob vyjadřování a na diskuze – pokud možno se vyhýbali těm o straně a o vládě. Bylo zakázáno poslouchání zahraničních rozhlasových stanic a od všech se očekávalo, že budou mít naladěn jen Velkoněmecký rozhlas. Většina odbory vybojovaných práv se zrušila a nahradila se různými sociálními reformami. Něčím úplně novým byly například státní sociální dávky pro dělníky. Ty přišly vhod zejména sárským horníkům, jejichž hospodářská situace se za předchozí francouzské okupace ještě víc zhoršila.

V této době jsem byl plně zaměstnán úvahami, jak bych se mohl sám živit a nebýt tak finanční zátěží pro rodinu. Kvůli malému příjmu otce jsem vůbec nemohl pomýšlet na lepší vzdělání studiem na nějaké vyšší škole. Po ukončení základní školy jsem se neúspěšně snažil dostat učňovské místo na dole ve Frankenholzu. To jediné, co jsem mohl získat, byla příležitostná práce v cihelně. Mzda tam byla směšná a pracovníci se přijímali jenom na krátkou dobu. Znovuzavedení všeobecné povinné vojenské služby jsem proto považoval za určitou šanci na povolání. Otec, který za první světové války sloužil u pěchoty a mnohokrát mi vyprávěl o pekle prožitém v zákopech, mi řekl: „Musíš se teď chopit příležitosti a přihlásit se na vojnu dobrovolně. Když to neuděláš, tak jako syna horníka, který kromě toho vychodil jenom základní školu, tě zařadí k pěchotě. Ale když se teď přihlásíš jako dobrovolník, budeš mít možnost si sám vybrat druh zbraně a jen tak se můžeš vyhnout pěchotě.“

Protože jsem tak jako tak neviděl žádnou alternativu nějaké slibné pracovní kariéry, usoudil jsem, že má otec pravdu a že bych se měl co nejrychleji přihlásit ke službě v luftwaffe. Kromě toho se mi zde nabízela příležitost uskutečnit svůj sen a stát se pilotem.

V ŠESTNÁCTI K LUFTWAFFE

Když mi bylo šestnáct let, ucházel jsem se o přijetí k dobrovolné službě v nově vytvořené luftwaffe. Začátkem roku 1937 jsem dostal dopis, že mě přijali. Podmínkou bylo, že musím nejprve absolvovat půl roku u Říšské pracovní služby, na který bude navazovat základní výcvik v luftwaffe. K Říšské pracovní službě tehdy museli povinně nastupovat všichni mladí muži starší osmnácti let. Znamenalo to šest měsíců fyzické práce spojené s polovojenským výcvikem. Ale ti, kdo se přihlásili do wehrmachtu dobrovolně jako já, mohli k pracovní službě nastoupit už od šestnácti let. Dne 3. dubna 1937 tak pro mě začal opravdový život. Věděl jsem, že to je u Říšské pracovní služby dřina, například na stavbě silnic, při kopání příkopů, budování opěrných zdí, stavbě bunkrů a pevnostních objektů. Protože jsem měl spíše útlou postavu, myslel jsem si, že ztroskotám už na této překážce. Ale navzdory těmto obavám jsem strávil v pracovní službě poměrně bezstarostné období.

Navazující základní výcvik jsem od listopadu 1937 absolvoval u 2. záložního leteckého praporu v Quakenbrücku a tady definitivně skončil snadný život. Pro našeho velitele družstva desátníka Dürra byl den pěkný jen tehdy, když mohl od rána do večera drezírovat své rekruty. Kromě šikany, kterou si na nás vymýšlel při kontrole světnic nebo při teoretickém výcviku, se těšil zejména na výcvik v terénu. Na něj se chodilo zásadně v plné polní výstroji, v poklusu a s nasazenou plynovou maskou. Protože mu ani tohle nestačilo, museli jsme pod tou plynovou maskou nahlas a zřetelně zpívat nějakou pochodovou píseň. Mezitím se cvičilo se zbraní, dělaly se dřepy a nacvičovaly různé způsoby pohybu v terénu. Nejvíc se mu líbily způsoby číslo 3 a 5. Číslo tři znamenalo pohybovat se v podřepu kolébavě jako kachna a při čísle pět jsme museli přeplazit cvičiště těsně přitisknuti k zemi „pět centimetrů pod úrovní trávy“. Uprostřed cvičiště byla kaluž po kolena plná páchnoucí hnědé břečky a tady se desátník dostal k cíli svých sadistických choutek. Před tou kaluží se musela odložit bojová výstroj, plynová maska a ocelová přilba a pušky se postavily do jehlanu. Pak jsme dostali rozkaz vejít do té bahnité vody, která nám okamžitě natekla do vysokých bot a ušpinila naše bílé keprové uniformy. „Představte si, že ta voda je les. V tom lese jsou stromy, na které chcete za každou cenu vylézt. Tak dobře, ale nechci vidět, že by někdo nevyšplhal až k vrcholku. A teď na stromy, vy opičáci, pohyb, pohyb,“ zavelel. Každý kolemjdoucí si při pohledu na nás, jak stojíme v kaluži a napodobujeme ty nejpitomější pohyby při šplhání, musel pomyslet, že jsme chovanci blázince na výletě. Rozumí se samo sebou, že jsme po tomto cvičení museli s nasazenou plynovou maskou, v zablácených vysokých botách, promočeném oblečení a za zpěvu veselé písně běžet zpátky do kasáren. Krátce poté desátník prováděl kontrolu světnic, kde musela být zase nablýskaná výstroj. Když se mu něco nelíbilo, a to se stávalo často, rozdával za „odměnu“ cvičení za trest, noční stráže nebo rušil víkendové opušťáky. Ještě dnes mě těší to, že se mi později tenhle pacholek ještě jednou připletl do cesty a já jsem mu při tom dal za vyučenou. K téhle příhodě se dostanu později.

Když půlrok šikanování skončil, převeleli mě 1. dubna 1938 k letištní provozní rotě 254. bojové eskadry (taktické bombardovací letectvo) v Güterslohu. Velitelem mé roty byl jistý kapitán Schneidenberger. Narodil se v bývalé německé kolonii Severozápadní Afrika, nyní Namibii, jako syn německého vojáka a čínské matky. Po své matce zdědil asijské rysy obličeje a jeho zjev proto v žádném případě neodpovídal tehdejšímu ideálnímu obrazu nordické rasy. Nebylo proto v této době divu, že neměl skoro žádné přátele a dokonce se mu v důstojnické jídelně ostatní důstojníci vyhýbali. K úkolům letištní provozní roty patřila podpora letecké jednotky pozemními službami a v mém případě to znamenalo chodit do stráže. Letecké jednotce, IV. skupině 254. bojové eskadry (IV./ KG 254) velel major Carl Rütgers. Později byla přejmenována na II./KG 254 a potom na II./KG 28. Eskadra byla vyzbrojena stroji Junkers Ju 86 D, které měly dieselové motory. V době, kdy byly bombardéry vlastně pouze dvouplošníky, byly nejmodernějšími vyráběnými stroji. Při nudných strážních službách jsem s obdivem obcházel na letišti odstavené stroje a byl jsem si jistý, že jednou budu takový mohutný bombardér pilotovat.

Po nějaké době, která se mi zdála nekonečná, mě ze strážní služby převeleli k jednomu řidiči nákladního auta, desátníkovi, který pocházel z Boppardu nad Rýnem. Jeho úkolem bylo přivážet do zbrojnice pumy ze skladu umístěného mimo letiště. Tam se z nich vymontovaly roznětky, promazaly se, zkontrolovaly se kontakty a znovu zamontovaly. S tím řidičem, který rád četl kriminální romány, jsem vycházel docela dobře. Ačkoliv jsem neměl řidičský průkaz, posadil mě hned první den za volant a učil mě s autem jezdit. Ten tři a půl tunový mercedes neměl samozřejmě synchronizovanou převodovku, a když mi při řazení skřípala o sebe ozubená kola, praštil mě srolovaným sešitem krimirománu do týla. Koneckonců to bylo pro nás oba výhodné – on si mohl číst své kriminálky a já jsem se poměrně rychle naučil řídit nákladní auto. Dne 25. září 1938 byla IV./KG 254 přemístěna do Neudorfu v Horním Slezsku, severně od Československa. Na dlouhé cestě z Güterslohu do Neudorfu jsem směl většinu času ten náklaďák řídit. Před jednou zastávkou předjel naše auto motocykl velitele roty, a když jsme odpočívali na parkovišti, přišel k nám kapitán Schneidenberger. Protože jsem nesložil oficiální řidičské zkoušky a tudíž jsem neměl řidičský průkaz wehrmachtu, myslel jsem, že dostanu pěkně vynadáno. K mému překvapení se ale nic takového nestalo, ba právě naopak – Schneidenberger se otočil na toho desátníka, poplácal ho po rameni a zvolal tak nahlas, aby to všichni kolem slyšeli: „Konečně je tady někdo, kdo chápe, že je potřeba naše nováčky něco naučit!“ Kapitánovi Schneidenbergerovi musela moje ochota naučit se sám od sebe řídit auto tak imponovat, že mi po skončení sudetské krize umožnil přeložení k plachtařské škole v Schürenu. Teď jsem věděl, že se skutečně budu moci učit létat.

Pilotní škola v Schürenu ve Vestfálsku u Meschede tam působila od 20. let. V roce 1934 se k ní přistavělo ještě velké letiště pro létání na kluzácích. Díky svým vynikajícím větrným podmínkám Schüren byl a dodnes ještě je jedním z nejlepších plachtařských letišť v Německu. Zde jsem se poprvé vznesl do vzduchu a mohl jsem se osvobodit od všech pout na zemi. Přesně takto jsem si to představoval už jako kluk a takhle se musel cítit i ten starý Kneip, když uháněl ve svém dvouplošníku nad loukami. V Schürenu jsem se učil od základu principy aerodynamiky a působení měnících se povětrnostních podmínek na průběh letu, což se mi později mělo ještě velice hodit.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Ve vlastním zájmu

Původ a mládí

V šestnácti k luftwaffe