Ali Smith

Autumn

Copyright © 2016, Ali Smith

All rights reserved

Translation © Pavol Lukáč, Kristína Svrčková, 2019

Design & Layout © Mária Rojko, 2019

Cover illustration © Veronika Klímová, 2019

Slovak edition © Artforum, 2019

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knihu, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Venujem Gilli Bush-Bailey

uvidíme sa budúci týždeň

a Sarah Margaret

trvalke Wood

Nech je u vás večné leto,

aj keď zimu jeduje to!

William Shakespeare

Pri súčasnej miere pôdnej erózie zožne Británia

svoju úrodu už len stokrát.

Guardian, 10. júl 2016

Zelení ako tráva sa milujeme v obilí, zaliati slnkom

Ossie Clark

Ak je mi súdené byť šťastný s tebou na tomto mieste –

aký krátky je potom i ten najdlhší život.

John Keats

Nežne ma rozložte

W. S. Graham

I

Bol to ten najhorší čas, bol to ten najhorší čas. Opäť. To je tá zaujímavá vec na veciach. Rozpadajú sa, rozpadali sa a vždy sa rozpadať budú, majú to v sebe. A tak sa pri brehu kúpe staručký pán. Vyzerá ako vyfučaná futbalová lopta, potrhaná vo švíkoch, z kože, do akej sa kopalo pred sto rokmi. More je rozbúrené, na chrbte mužovi vyhrnulo košeľu. Nahé ako Adam sú slová v hlave, ktorú otáča na krku, ten pohyb ho bolí. Radšej tou hlavou nehýb. Čo to má v ústach, štrk? Je to piesok, má ho pod jazykom, cíti ho, počuje, ako mu škrípe pod zubami, ako si spieva svoju pieseň: Som zrniečko veľmi malé, napokon som všetkým všade, stlmím bolesť pri páde, na slnku sa trblietam, smeti schovám tu i tam, vlož do fľaše odkaz sám, a pošli ju na more, veď i fľaša zo mňa je, najtvrdšie zo všetkých som

vždy tvrdilo som

slová piesne postupne slabnú. Muž je unavený. Zrnká piesku v jeho ústach a očiach predstavujú tie posledné v hrdle presýpacích hodín.

Daniel Gluck, nakoniec aj teba zhluk šťastia opustil.

S námahou otvorí jedno oko. No –

Posadí sa na piesok a kamene

– je to ona? Naozaj? Toto? Je smrť?

Rukou si zacloní oči. Veľmi jasná.

Zaliata slnkom. Napriek tomu strašne studená.

Nachádza sa na piesčito-kamenitom brehu, fúka nepríjemne ostrý vietor, slnko svieti, áno, ale nehreje. Je nahý, to tiež. Nečudo, že mu je zima. Pozrie sa dole a vidí, že má stále to isté staré telo, tie isté zničené kolená.

Kedysi si myslel, že smrť človeka očistí, vyzlečie z hnijúcej hniloby, až kým nebude ľahký ako obláčik.

Nakoniec sa zdá, že to ja, čo na brehu zanechávaš, je to isté ja, ktorým si bol, keď si odišiel.

Keby som bol vedel, pomyslí si Daniel, odišiel by som už v dvadsiatke, v dvadsaťpäťke.

Len tí dobrí zomierajú mladí.

Alebo (pomyslí si a jednou rukou si zakryje tvár, keby ho náhodou niekto videl, aby nikoho nepobúril tým, že si niečo vyberá z nosa alebo tým, že si to prezerá a zisťuje, čo to je – je to piesok, tá nádherná maličkosť, to odlišné spektrum farieb sveta rozomletého na prach, potom si ho z končekov prstov zotrie) je moje očistené ja toto. Ak áno, potom je smrť skutočne smutným sklamaním.

Ďakujem za prijatie, smrť. Teraz však prepáč, musím sa vrátiť späť, do života.

Postaví sa. Nebolí to, nie až tak.

Takže teraz.

Domov. Ktorým smerom?

Otočí sa. More, pobrežie, piesok, kamene. Vyrastená tráva, duny. Rovina za dunami. Stromy okolo rovinatej zeme, línia lesa, ktorá sa tiahne naspäť k moru.

More je chladné a pokojné.

Vtom ho prekvapí, aký má dnes nezvyčajne dobrý zrak.

Vidím nielen les, vidím nielen strom, vidím nielen list na strome. Vidím dokonca aj stonku, na ktorej list visí.

Dokáže zaostriť na ktorúkoľvek hlavičku stebla trávy vzadu na dunách takmer rovnako, ako keby si ju priblížil foťákom.

Pred chvíľou sa pozrel na ruku a videl ostro nielen svoju ruku, nielen trocha piesku na hrane dlane, ale aj jednotlivé zrnká piesku, tak jemne vypracované, že vidí aj ich kraje a to (zdvihne si ruku k tvári) bez okuliarov?

Nuž.

Opráši si piesok z nôh, rúk a hrudníka, napokon z dlaní. Sleduje, ako zrnká piesku letia vzduchom a vzďaľujú sa od neho. Zohne sa, naberie piesok do dlane. Pozri sa na to. Tak veľa.

Refrén:

Koľko svetov do dlane sa zmestí.

Do zŕn piesku v hrsti.

(Opakuje sa.)

Roztvorí dlaň. Piesok sa sype na zem.

Teraz, keď je na nohách, pocíti hlad. Dá sa byť hladný a mŕtvy zároveň? Jasnačka, veď čo všetci tí hladní duchovia, ktorí požierajú ľudské srdcia a mysle? Opäť sa obráti k moru. Na lodi nebol už viac než päťdesiat rokov, posledný raz to ani nebola poriadna loď, ale nejaký príšerný novootvorený bar, v ktorom sa na rieke konali oslavy. Znovu si sadne na piesok a kamene, ale bolia ho kosti v, nechce použiť neslušné slovo, vyššie na brehu je dievča, bolia ho ako, nechce použiť neslušné –

Dievča?

Áno, v kruhu ďalších dievčat, všetky sa vlnia v tanci, ktorý pripomína tance starých Grékov. Tancujú celkom blízko. Približujú sa.

Takto to však nepôjde. Takýto nahý.

Znova sa svojimi novými očami pozrie tam, kde ešte pred chvíľou ležalo jeho staré telo, a už vie, že je mŕtvy, musí byť mŕtvy, určite je mŕtvy, pretože jeho telo vyzerá inak, ako keď sa naň naposledy pozrel, vyzerá lepšie, vyzerá dobre v porovnaní s inými telami. Pripadá mu veľmi známe, podobá sa na jeho telo z čias, keď bol ešte mladý.

Dievča je blízko. Dievčatá. Zaplaví ho veľká panika a stud.

Rozbehne sa smerom k trávnatým dunám (dokáže bežať, naozaj bežať!), spoza trsu trávy sa obzrie, či ho nikto nevidí a nikto sa nepribližuje, a hybaj (znova! a ani sa nezadýcha) po pláni k lesu.

V lese nájde úkryt.

Možno tam bude aj niečo, čím sa bude môcť zakryť on. No tá čistá radosť! Už zabudol, aké je to niečo cítiť. Vnímať čo i len myšlienku na to, že jeho nahé ja sa nachádza vedľa krásy niekoho iného.

Obďaleč vidí skupinku mladých stromov. Vkĺzne medzi ne. Úžasné, na zem dopadá tieň, pokrýva ju koberec z listov, popadané listy pod jeho (peknými mladými) chodidlami sú suché a pevné, a na spodných vetvách stromov taktiež hojnosť stále jasnozelených listov, a pozri, chlpy na koži rúk sú opäť tmavočierne, a rovnako od hrudníka až po rozkrok, kde je ochlpenie husté, ach, a nielen chlpy, všetko tam dolu hustne, pozri.

Toto je dozaista nebo.

Hlavne nechce nikoho pobúriť.

Môže si tu ustlať. Zostane tu, kým neodhalí, kde je. Kým neodholí. (Slovné hry, to platidlo chudákov. Chudák starý John Keats, vlastne, chudák možno, ale starým by ste ho sotva nazvali. Básnik jesene, jednu zimu v Taliansku, pár dní pred smrťou ešte vymýšľal nové slovné hračky, akoby ani nemal svitnúť ďalší deň. Chudák chlap. Naozaj mu ďalší deň nesvitol.) Tým lístím sa môže poprikrývať, aspoň mu nebude v noci zima, ak teda existuje niečo ako noc aj vtedy, keď je človek mŕtvy, a ak to dievča, teda dievčatá prídu bližšie, zakryje sa poriadnou kopou, aby žiadnu nepohoršil.

Slušný.

Zabudol, že v nechcení nikoho pohoršiť je prítomná aj istá dávka telesnosti. Pocit slušnosti, ktorý ho v tejto chvíli zaplavuje, je prekvapujúco sladký, akoby sa napil nektáru. Ako keď sa zobák kolibríka vnorí do kalicha kvetu. Taký bohatý. Taký sladký. Čo sa rýmuje so slovom nektár? Urobí si z lístia zelený oblek a – len čo mu to napadne, v dlani sa mu objaví ihla a čosi ako zlatá niť na malej cievke, pozri. Je mŕtvy. Musí byť. Nakoniec byť mŕtvym je asi aj celkom fajn. Čo moderný západ veľmi podceňuje. Niekto by mu to mal povedať. Objasniť. Treba tam niekoho poslať, nech vylezie naspäť, kdekoľvek to už je. Spoznajú ho. Ovplyvnia ho. Bude im ukradnutý. Komentár. Sektár. Kšeftár. Parlamentár.

Z vetvičky pri hlave odtrhne zelený list. Potom ďalší. Okrajmi ich spojí dokopy. Zošije ich hladkým, ako sa to volá, priamym stehom? Alebo obšívacím? Pozrite na to. Vie šiť. Zaživa nevedel. Smrť. Plná prekvapení. Vezme si hŕbu listov. Sadne si, priloží okraj ku okraju a šije. Pamätáš si na pohľadnicu s dievčatkom v parku, čo si kúpil v centre Paríža v osemdesiatych rokoch? Dievčatko bolo zaodeté do suchých jesenných listov, čiernobiela fotografia vznikla krátko po vojne, dieťa z minulosti, oblečené v lístí, stálo v parku a pozeralo na roztrúsené listy a stromy pred sebou. Fotka bola tragická, no príťažlivá zároveň. Niečo na tom dievčati a mŕtvych listoch bolo, hrozná anomália, akoby na sebe malo staré handry. Lenže handry neboli handrami. Boli to listy, takže fotografia vyžarovala čarovnosť aj premenu. Po ďalšie lenže, bola odfotená tesne po vojne, v čase, keď dieťa, čo sa len tak hralo v lístí, mohlo pre nezainteresovaného pozorovateľa vyzerať ako dieťa, ktoré zatkli a zastrelili (už pomyslenie na to bolí)

alebo ako dieťa, čo prežilo jadrovú vojnu, lístie, ktorým bolo obvešané, vytváralo dojem, že sa mu pokožkou stali staré handry, ktoré viseli na jednu stranu, akoby lístie bolo kožou.

Príťažlivosť fotografie teda spočívala i v ďalšom význame slova priťahovať, bola to snímka príťažlivosti, ktorá človeka priťahuje na druhý svet. Jedno žmurknutie fotoaparátu (meno fotografa mu nie a nie prísť na um) a dievčatko oblečené v lístí sa stalo všetkým: smutným, hrozným, krásnym, zábavným, desivým, temným, jasným, očarujúcim, rozprávkou, povesťou, pravdou. Nudnejšia pravda bola taká, že si pohľadnicu kúpil (Boubat! tak sa volal fotograf), keď navštívil mesto lásky s ďalšou z radu žien, od ktorej chcel, aby ho milovala, no nemilovala ho, samozrejme, že nemilovala, ona štyridsiatnička, on dávno po šesťdesiatke, povedzme si pravdu, takmer sedemdesiatnik, a, vlastne, ani on ju neľúbil. Nie opravdivo. Šlo o príliš veľký nesúlad, ktorý vôbec nesúvisel s vekovým rozdielom – v Centre Pompidou ho divokosť obrazu od Dubuffeta tak dojala, že si vyzul topánky a na znak úcty pred ním pokľakol, zatiaľ čo tá žena, volala sa Sophie niečo, sa cítila trápne a v taxíku cestou na letisko mu povedala, že na vyzúvanie v galérii umenia je príliš starý, aj keď ide o galériu moderného umenia.

V skutočnosti si pamätá len to, že jej tú pohľadnicu poslal a potom ľutoval, že si ju nenechal.

Na zadnú stranu vtedy napísal S láskou od starého dieťaťa.

Naďalej tú fotografiu hľadá.

Dodnes sa mu ju nepodarilo nájsť.

Dodnes ľutuje, že si ju nenechal.

Ľutovať, keď je človek mŕtvy? Aká minulosť, keď je človek po smrti? Existuje vôbec cesta von zo starožitníctva samého seba?

Z lesíka vyzrie smerom, kde sa končí pevná zem, more.

Koniec ukážky

Table of Contents

Časť I