MARTINA

LEIEROVÁ

TOHLE MĚSTO,

TAHLE ŘEKA

BRNO 2021

Vznik textu i vydání publikace

podpořilo Ministerstvo kultury ČR

© Martina Leierová, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0665-1 (PDF)

ISBN 978-80-275-0666-8 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0667-5 (MobiPocket)

V životě člověka je jeho čas jen okamžik.

Vše, co jest tělo, je plynoucí voda,

a vše, co jest jeho duše, jen sny a páry.

Marcus Aurelius

VLADIMÍR

(PRŮSVITNÝ MUŽ)

Opřela se ramenem o chladný rám dveří a chvíli poslouchala. Ticho nepřítomnosti. Nikde nikdo. Podvečer si ukrojil další kus z odpoledne, kde jinde by mohl být než doma? Měla ho úplně před očima, jak sedí v nízkém křesle u okna, mhouří oči do knihy a tiše obrací stránky, nebo možná přechází po bytě sem a tam a snaží se vzpomenout si, co to bylo před chvílí za zvuk, který jej vyrušil. Nebo co když tam třeba leží na zemi, zraněný, natahuje ruku ke dveřím a potřebuje pomoct? Má už taky svá léta, jako ona. Anna Cartierová znovu zaťukala na dveře s číslicí 1. Povzdychla si a očima bezděčně těkala po čmouhách na zdi. Chtělo by to chodby vymalovat. Zmáčkla tlačítko zvonku a druhou rukou hledala v kapse bonbon. Naklonila se blíž a do milimetrové skuliny mezi rámem a dveřmi zavolala: Pane Vrána, haló, jste tam?… Nejste, zadívala se oknem na chodbě na úzký pruh dvorku. Pršelo. Je to bábel, zmatek nad zmatek, řekla polohlasně, a než se otočila, vybalila bonbon z celofánu a lačně si ho strčila do pusy.

Bůhví, kdy tohle všechno začalo. Byl suchý leden, únor a také březen, a když v půlce dubna zapršelo, zaznamenali se sousedy tmavé ťápoty na schodišti, nikdo je neutřel. Tehdy si všimli domovníkovy nepřítomnosti. Jak dlouho mohl být pryč? A kde je? Tu a tam na něj někdo z nich zazvonil, nikomu ale neotevřel. Cartierová všem ukazovala, že schránka se štítkem VRÁNA a samolepkou — ŽÁDNÉ REKLAMY, PROSÍM — přetéká reklamními letáky. A když se na chodbě v přízemí usadila vrstva zatvrdlého bahna, nájemníci se shodli, že takhle to dál nejde, že se musí jednat. Přijďte v úterý v sedm, rozhodla Václavková, sejdeme se před domovnickým bytem, kde jinde, obešla sousedy jednoho po druhém.

Poprvé neměli předem stanovený program schůze, tak najednou nikdo nevěděl, jak začít.

Václavková měla vlasy čerstvě naondulované od kadeřníka, tak se ujala slova: Ať každý řekne, kdy pana Vránu viděl naposledy. Všichni dál rozpačitě mlčeli. Stejně jako prodavačky v jejím obchodě, když se jich ptá, kam zmizel ten rum, také žádná neví. Musí popořadě, obrátila se k paní Cartierové a vybídla ji: Co vy?

Já pana Vránu neviděla tak šest týdnů, odpověděla Cartierová a její pes jí olízl nohu.

Šest týdnů? Tak to určitě ne! pronesl Karel Majer a kritickým pohledem sjel její rozcuchanou hlavu a ten bláznivý barevný dlouhý kabát, v němž chodila.

Jak vy byste to věděl, když tu ani nebydlíte? namítla Václavková.

Já jsem tu každou chvíli. Víte, kolik různých povolení k nástavbě potřebuju?

Tak kdo další? podívala se Václavková na Kláru. Ta stála opřená o zeď, štíhlá a nevědomě půvabná jako příliš rychle vyrostlé dítě, které je pořád ještě jednou nohou v dětství. Karel Majer z ní nespustil oči, prohlížel si její lesklé dlouhé vlasy a nechával své myšlenky proplouvat lehce otevřenými stavidly mezi skutečností a imaginací, byl to zvrácený příběh, co se mu odehrával v hlavě. Usmál se na Kláru, ale nereagovala. Karel Majer byl trpělivý a jeho sebevědomí neúspěchy nijak neutrpělo. Nikdo nemusel vědět, že se mu nedaří v podnikání ani v soukromém životě, který ho z nejrůznějších důvodů trápil. O svém budoucím úspěchu neměl sebemenší pochyby. V domě zrovna zdědil nejhezčí byt a chystá tam velkolepou půdní nástavbu, všechno bude dobré. Nejdřív to na pár let pronajme, aby si vydělal, to ale nikomu vykládat nebude.

Hm, tak kdo další? zamračila se Václavková znovu na Kláru. Iritovala ji, jako každá dívka, která by mohla chtít jejího syna Davida. Ten stál poslušně vedle matky. Je mu už osmadvacet, a žádnou svou přítelkyni jí ještě nepřivedl.

Já ho viděla, myslím, v únoru, odpověděla Klára ostýchavě.

Já jsem si jistá, že jsem s domovníkem mluvila tak před dvěma týdny, namítla Václavková. Nebyla si jistá, ale v číslech se orientovala líp než všichni ostatní dohromady. Kývla na syna. Viď, Davide, tak dva týdny, víc to nebude.

Já ho neviděl určitě měsíc, možná i víc, nesouhlasil David a matka netrpělivě sykla: Nesmysl!

Karel Majer se podíval na své velké zlaté hodinky na zápěstí a povzdechl si, aby ukázal, že na tohle vážně nemá čas. Pes paní Cartierové očichával jeho naleštěné boty a on zaúpěl: Zavolejte si k sobě toho psa, prosim vás!

Au pied, Jacques, au pied, poručila Cartierová a šoupla si bonbon do pusy. Pes si jí poslušně stoupl k noze.

Dobrý den, pane spisovateli, usmála se Václavková lehkým zvednutím pravého koutku směrem ke schodišti a všichni otočili hlavy. Šimon Hilský sbíhal svižně ze schodů. Vypadal i v lehce přerostlých vlasech elegantně a mladistvě, i když mu táhlo na čtyřicet. Klára se na něj zvědavě podívala.

Dobrý večer, podrbal se rozpačitě v týlu, moc se všem omlouvám za zpoždění. Co jsem zmeškal?

Vůbec nic. Snažíme se dobrat toho, kdy jsme pana Vránu viděli naposledy, a každý ví prd, vysvětlila mu Cartierová.

No tak já to zkrátim, ano? Ať tu nejsme do rána, ozval se příkře Majer a upravil si sako. Domovník Vrána zmizel, nikdo neuklízí dům a budeme se nějak muset dostat do jeho bytu.

Mnoho falešných proroků vyšlo do světa, utrousila jako pro sebe Cartierová a rozhlédla se po sousedech.

Karel Majer se ošil, ale nereagoval na to. Podívejte se, ten byt je domovnický, je podepsaná domovnická smlouva, pokud Vrána neuklízí, musí za sebe najít okamžitě náhradu, tak to ve smlouvě stojí, a pokud nedělá domovníka déle než dva měsíce, nemá právo tady bydlet.

Co tedy navrhujete? zeptala se Václavková.

Musíme vyrazit dveře, abysme se podívali dovnitř, odpověděl Majer.

To nemůžete! Třeba je pan Vrána uvnitř. Mohl taky upadnout, když lezl ze sprchy, přikrčila se Cartierová.

To bysme ho už cítili, nemyslíte? řekl Majer. Víte, jak smrdí mrtvoly? odfrkl a sundal si sako.

A vy snad jo? rýpla si Cartierová. Majer ji ignoroval, pověsil sako na zábradlí a chystal se vyrazit dveře.

Počkejte. To vážně nemůžeme, takhle k někomu vtrhnout, vylomit mu dveře, zastavil ho přátelsky Hilský. A jak ty vylomené dveře zavřeme, až zjistíme, že uvnitř není?

A co teda navrhujete? povzdychl si Majer.

Asi zavolat policii.

A co jim řekneme? Že ani nevíme, jak dlouho tu domovník není, ale že si myslíme, že je nezvěstný?

No, to nejde. Počkejte, zamyslel se Hilský. Zkusil bych najít někoho, kdo by pana Vránu mohl postrádat. Má nějakou rodinu?

Tady žil odnepaměti sám, řekla Cartierová.

A neměl mimo domovnictví žádnou jinou práci?

Jezdil jako taxikář, jednou mě vezl domů, vzpomněl si David a všichni se podivili.

Ale jdi, Davide, nepleteš se? Vždyť byl kotelník, kroutila nesouhlasně hlavou Václavková.

Byl kotelník, potvrdil Majer. Znal se s mým tátou, a rodinu měl, kdysi, ale přišel o ni. Než se nastěhoval sem. Můj táta mu ten byt zařídil.

Chudák malej, kam se asi poděl? povzdechla si Cartierová a rozhlédla se po sousedech. Už to začíná, přitáhla k sobě klopy barevného kabátu.

Co jako? Co začíná? zeptalo se víc hlasů najednou.

Ale nic.

Co začíná?

Celé město se bude stydět a všichni padneme na kolena, všechno míří k zániku, vyslovovala pomalu a trochu šišlavě s bonbonem v puse Cartierová. Jacques, qu’est-ce que tu fabriques? sklonila se k psovi a zahrozila mu, protože se pokusil Majerovi obskákat nohu.

Jdi už do hajzlu, čokle blbej, zařval Majer vztekle a kopl nohou směrem ke zvířeti, to uskočilo. Obrátil se na Cartierovou: Ty řeči si nechte, paní, kdo to má furt poslouchat? Podíval se na dveře, rozběhl se a ramenem do nich prudce narazil. Ani se nepohnuly. Zkusil to ještě čtyřikrát a potom Václavková navrhla, že zavolá pohotovostního zámečníka. Dorazil do deseti minut a dveře za pět vteřin a tři tisíce a bez dotazů na podivnou skupinku lidí na chodbě odemkl.

Jen co odešel, otevřela Václavková dveře, strčila hlavu dovnitř a zavolala: Haló! Je tu někdo?

Moudrost pronikavě volá na ulici, po chodbách a schodištích vydává svůj hlas, pošeptala Cartierová ke spisovateli, který jediný zůstal stát na chodbě.

Karel Majer vešel jako první, ostatní sousedé ho následovali a byli překvapeni, jak malý je Vránův byt.

A jak je tu uklizeno, chválila uznale Václavková.

Prachu je tu halda, přejela Cartierová prstem po stole. Helemese, noviny! nahnula se nad ně a vykřikla: To neni možný! Že by tu nebyl už deset týdnů? vydechla, když si přečetla datum.

To nic neznamená, řekl Majer, podíval se na Kláru a prohrábl si černé vlasy. Může mít na stole staré noviny.

Tak to vidíte, deset týdnů, ťukala do novin Cartierová.

Co vidíte? zavolal do bytu z chodby Hilský.

Lednice je prázdná a mrazák taky, hlásila mu Klára.

Odpadky žádné, sundal nohu ze šlapky odpadkového koše David a víko hlasitě sklaplo, až jeho matka nadskočila úlekem: Co vyvádíš?

Po panu Vránovi nikde ani stopy, pronesla dramaticky Cartierová. Klidně pojďte dál, pane Hilský. Ten člověk se do země propad.

Šimon Hilský váhavě vešel a rozhlédl se. Nasál vůni cizího bytu. Tak takhle to končí? Tak, že člověk žije, pracuje, a jednoho dne zmizí ze svého příběhu? Místo odpočinku, který odsouval, se vytratí? Hilský nesměle přejížděl rukou hřbety knih na policích, popošel k oknu a díval se skrz tlusté mříže do dvora, který se z jeho bytu ve třetím patře jevil mnohem menší a míň zarostlý.

Nemá tu moc oblečení, jen nějaké zimní, volala Klára od skříně.

Co se mu mohlo stát? řekla zamyšleně Cartierová.

Netuším, pokrčil rameny Hilský. Prohlížel si cizí byt, gramofon a desky, stohy papírů, staromládenecké uspořádání nábytku. Byl asketa, dodal.

Václavková odpověděla, že ho možná zavraždili, že se teď všude hrozně vraždí. Majer se ušklíbl, že ho nejspíš odvezli do blázince, no kdo takhle žije, v holobytě? David říkal, že nejspíš jen někam odjel, na dovolenou třeba, že se určitě vrátí, ale matka namítla, že to je nesmysl. A Cartierovou napadlo, že se stal neviditelným. Sousedé si vyměnili pohledy.

To je divné. Nejsou tu žádné úřední listiny, výpisy z účtů, nic takového, poznamenala Václavková, když procházela šuplíky.

A kde má vlastně to auto? zarazil se David.

Auto? podivil se Majer. Jaké auto?

Žádné auto neměl, Davide, řekla Václavková.

Ale měl. Tmavě modré volvo.

O pět dnů později se auto pana Vrány našlo. Bylo zaparkované v jiné ulici, v jiné čtvrti, nezamčené, s klíčky v zapalování. Tehdy do domu dorazili dva policisté a začali se nájemníků na pana Vránu vyptávat. Překvapilo je, že o Vránovi nikdo ze sousedů téměř nic neví, ačkoli v domě bydlel tak dlouho. O návštěvě bytu pana Vrány nájemníci pomlčeli. Majer měl na starosti zrušení smlouvy a Cartierová začala přes inzerát shánět někoho na úklid domu. Hledala raději nástupkyni, neboť muži bývají nespolehliví, někam si zmizí nebo si jen tak zemřou, vypaří se, propadnou do země, stanou se neviditelnými a tak podobně. Na inzerát se ozvaly dvě zájemkyně, jedna z nich mohla nastoupit v létě, druhá mohla přijet hned. Studentka. Mimoměstská.

Kolik mu bylo let? Tenký, téměř průsvitný muž, který žil v domovnickém bytě, nešel Šimonu Hilskému z hlavy. Začal si příběh pana Vrány prohlížet jako ohořelý klacek, půjčil si jednu složku z jeho bytu a pokoušel se zahlédnout malou jiskru, která by se rozhořela. Nakonec navrhl, že všechny věci po domovníkovi schová zatím u sebe. Haldy knih, časopisů z jiné doby, desky a kazety z jiného století, stohy drobně popsaných papírů. Šimon Hilský texty pana Vrány zvědavě listoval a žasl. Potkal domovníka vlastně nesčetněkrát. Kam každý den chodil, co celé dny dělal? A jak se vůbec jmenoval křestním jménem? Vladimír, přečetl si na účtu za elektřinu.

* * *

Vláďo, Vládiku, čumíš jak vrána, Vráničko, vole, kamaráde, co? řval opile Jaroslav Majer, doširoka rozpažil, jako by chtěl obejmout nejen tenhle byt, ale i celý žlutý dům blízko Řeky, i tenhle krásný svět. Život mu tak přeje!

Venku, v držácích na oknech bytu v nejvyšším poschodí, vlají rudé vlajky země, která sem vtrhla v tancích a bez pozvání, a i když okupační vojska za těch několik let ještě nestihla zdomácnět, strach z nich je všudypřítomný.

To je tak obrovskej byt, já bych se tu asi ztratila, švitoří Marie Vránová a dodá: A jak to tu všechno voní novotou, viď, Vláďo?

To smrdí ten koberec, ukáže Hela na podlahu.

Ne ne, to neni koberec. To je ta protiskluzová styren-butadienová guma, kterou tam teď na druhou stranu začali dávat, aby koberce neklouzaly, vysvětlí ženám Vladimír a připálí jim cigarety.

Neni vám vedro? Helo, otevři okno, zavelí Jára a Hela vyskočí a s cigaretou v puse spěchá k oknu.

No, vedro je, ale topením to nebude, zasměje se koketně Marie. Je to nejspíš z těch griotek, nebo z toho Sklepmistra?

Nebude to ten koňáček? mrkne na ni Jára.

No jo, hospodský, ten si nosí práci domů, říká Hela.

Tenhle parádní bejvák je náš, Helo! A máš ho k pětadvacetinám! haleká Jára dojatě.

Mně to pořád hlava nebere, odpoví plaše Hela.

Jára otevře další lahev, posadí se a dolije do sklenic sekt. Vránovi sedí hned naproti, všichni čtyři se tísní kolem nízkého stolku s dýhovým povrchem v dekoru třešně, chráněného chladivým sklem, a koleček obtisknutých na skle přibývá.

Tak všechno nejlepší, Helenko, přiťukne Hele Vladimír.

Ať jste tady šťastní, Majerovi, přidává dojatě se zdviženou sklenicí Marie.

Hela se snaží polknout, ale nejde to, něco jako by jí uvízlo v krku. Podívá se velkým oknem na výsek tmavnoucího nebe, po kterém se táhnou modročerné skvrny jako modřiny. Poposedne si.

Ten výhled, ten je vážně nádhernej, až na ty rudý vlajky teda, na ty se nedá dívat, podotkne Vladimír.

Jéžiš, nemel. Víš, na co už se nedá dívat? Na tohle, Helo, řekne Jára a ukáže na sklo na stole. Helenka vyskočí a z kuchyně přináší navlhčený hadřík, kterým ze skla setře různě velká kolečka od sklenic. Odbíhá vysypat zelený broušený popelník a přináší další talíř chlebíčků. Jsou s humrovou pomazánkou, ozdobené kouskem citronu.

Hele, Vláďo, Vládíku, Vráničko, a tohles taky ještě neviděl, zvedne Jára Vladimírovi k očím lahev s alkoholem, ve kterém pluje mrtvý had.

Jéžiš, dej to pryč! zaječí Marie a rozesměje se. Hadů se bojí.

Dej to sem, Vláďa tají dech.

Můžu ještě jednou? zeptá se Marie, bere klíček a znovu natáhne hrací strojek na druhé lahvi, která hraje a u toho se na jejím dně točí drobná baletka. Něco takovýho… nikdy jsme nic takovýho, viď, Vláďo, neviděli. Marie pozoruje baletku a Vladimír zkoumá skrz sklo lahve naloženého hada.

To ne, to jsme fakt neviděli. Tam prodávaj všechno, na co si vzpomeneš, viď? říká Vladimír.

To jo, maj tam úplně všechno, Zápaďáci, potvrdí Jára.

Jára s Helou si před rokem zažádali o výjezdní doložku, a protože se Jára uměl otáčet, schválila mu ji komunistická strana i uliční výbor. Jára ví, že se na něj ptali sousedů jeho matky, u které tehdy bydleli, ale mezi jeho štamgasty patřila řada komunistů, a hlavně jeden ze zvláštního oddělení velkého stavebního podniku, které bylo chabě utajenou pobočkou Státní bezpečnosti. Peněz měl Jára dost. Hela byla vyučená salátka, něco jako expertka na studenou kuchyni, říkal Jára. Pracovala jako číšnice v hospodě, kde byl Jára vedoucím. Chodili tam nejen komunisti, ale i hodně takzvaných prasat neboli cizinců, proto měl Jára tolik peněz.

S povolením vycestovat a s ohromným obnosem tří stovek marek vyrazili začátkem července do Západního města. Na cestu si naplnili dva kanystry levným místním benzínem a dali je do kufru svého starého auta. Vzali si s sebou spoustu paštik, kyselé okurky, lančmít i několik konzerv s vepřovým ve vlastní šťávě, aby zase zbytečně neutráceli. Váhali, jestli se mají vrátit domů? napadne Marii, když o všem, co na Západě zažili, vyprávějí. Nikdy by se jich nezeptala, to ne, a oni by to stejně nepřiznali. Ale vrátili se, určitě i kvůli tomuhle bytu, který jim sehnal Járův známý. Vláďa se často v duchu diví, jak doba Járovi přeje, vždyť byl z nich dvou vždycky pomalejší, opisoval od Vladimíra na základce od první třídy až do osmičky.

Hela jim ukazuje nový kazeťák s oranžovými tlačítky, růžový fén na vlasy, pěnu do koupele s vůní zeleného jablka a devět kazet v jednom balení.

Jedna je pro vás, tak si ji vemte, jednou budete mít určitě vlastní kazeťák, říká Hela povzbudivě.

No, to nám asi nehrozí, povzdychne si Marie a bere kazetu do své drobné ruky. Dodá směrem k Hele: Dík, no jo, tvůj muž v tom umí chodit. Vláďa se na Marii překvapeně podívá. Oba nedávno dostudovali a hlavně, o tom svinstvu tam venku si Marie, stejně jako Vladimír, snad myslí totéž. On v tom chodit neumí, protože nechce. Vždyť tyhle světy, svět výhod a svět čistého svědomí, se v téhle divné době vůbec nepotkávají, jsou neslučitelné. Vláďa vidí svůj život s Marií před sebou jako posloupnost morálně bezúhonných rozhodnutí, jako život tajné svobody, která je a bude jejich zbraní proti komunistům. Stačily ty marxisticko-komunistické žvásty, kterými byla prošpikovaná celá vysoká škola a které tehdy společně odrecitovali u zkoušek.

Máš krásný šaty, řekne Marie a Jára se rozchechtá. Spustí: To teda jo, z luxusního obchodu. Hela je tam viděla, ani nebyly moc drahý, a jde si je jako vyzkoušet do kabinky, nakrucuje se v nich a prodavačky na nás něco německy, my krčíme ramenama, říkáme Niks, niks, jakože jim nerozumíme. A ty prodavačky blbě čuměj, tak řikám Hele, ať si pospíší. Zaplatíme a Hela prej: Járo, víš, co je mi divný? Že všude jsou tu jen pyžama a noční košile, rozesměje se Jára. Jeho smích zní jako kašel a často do kašle přechází, jen co dokašle, potáhne z cigarety.

Ne! vykřikne Marie. Takže tyhle krásný šaty ze Západu jsou vlastně noční košile, jo?

Hela kývne, skloní hlavu, jako by se chtěla schovat za svoji blonďatou loknu, která jí padá do očí.

Hele, a je pravda, že čím víc kazet do magneťáku koupíš, tím je to levnější? ptá se Vláďa.

Jára přikyvuje, že to jo, to je pravda, že ty kazety stojí míň, když jich koupíš třeba deset. Tam maj tolik ovoce a zeleniny, žes to v životě neviděl, říká Jára.

Ne jako tady, nikde nic, jen prázdný regály, postěžuje si Vláďa.

Ale je tam prý neskutečně draho, upozorní Marie, které slovo cizina voní po švestkách v koňaku.

To jo. Všechno je tam drahý, souhlasí Jára.

Svět bez front, vzduch bez olova. Jiné uspořádání věcí a lidí, pomyslí si Vladimír. Odlišný život v zemích odlišných slovníků.

Ale jak si pak vybereš třeba rohlík, když jich máš pět druhů? ptá se Marie. Tady máš jeden rohlík, jedno máslo, jeden gothaj. Tam je všeho až moc, ne? Já bych si snad ani nemohla vybrat.

Ale mohla, řekne Vladimír.

A čím toho koupíš víc, tím je to levnější. Čím víc kazet, tím jsou levnější, zopakuje Jára. Nedává to ani jemu smysl.

Je tam skoro všechno úžasný. Ale Zápaďáci jsou teda trochu pitomí, říká Hela.

Marie dochází k závěru, že místní lidé sice nejsou bohatí jako Zápaďáci, ani tak pitomí, ale jsou šikovní a dělají dobře spoustu věcí.

Třeba dobře udávaj, dodá Vladimír a všichni tři rozpačitě ztichnou.

Nech toho, sykne varovně Marie.

Vždyť je to pravda! ohradí se alkoholem posílený Vláďa a postaví se. Ať chcípnou komunisti! zařve.

Helo, zavři to okno, houkne Jára a Hela spěchá k oknu.

Co když poslouchá nějaký fízl, viď? Úctyhodný soused v klobouku, přátelská paní o patro níž, zasměje se Vladimír.

Kecáš blbosti, nech toho, napomene ho ostře Jára a strhne Vladimíra zpátky do křesla.

Marie se na něj přísně podívá a on ucítí tíhu jejího pohledu jako facku na svojí tváři.

Koukej na to, jak lehce se nám rozpadá pospolitost lidí. Stačilo, když cizí tanky zničily čerstvý výhonky svobody, a všechno svěží a čistý nestihlo vykvést, začalo to rovnou tlít. Vypařila se soudržnost lidí, důvěra, od tý doby to tu smrdí.

Nech toho, vole, o všechno přijdeš, nebuď blbej, varuje ho Jára a napije se.

No jistě. Jakýkoli odchylce od připosranosti se teď říká nebuď blbej, zachechtá se Vladimír. A ještě mi poraď, že opatrnosti není nikdy dost nebo kdo nekrade, okrádá rodinu.

Marie omluvně koktá, že přebrali, že radši půjdou a stejně jim prý jede za chvíli noční tramvaj. Než dojdou ke dveřím, stihne dvakrát pochválit byt a chlebíčky. Venku se rozmrzele zabalí do kabátu a odmítá s Vladimírem mluvit.

Marie… obejme ji Vladimír kolem ramen, ale ona jeho ruku setřese. Maruško… nebudeme přece předstírat, že je Jára úspěšnej!

Marie mlčí celou cestu tramvají.

Jára je úspěšnej, podivej se na nás, my nemáme vůbec nic, řekne před bytem své matky, kde s Vladimírem bydlí.

Jak nic nemáme? Já ztratil naději, ale důstojnost ne. A někdo jinej ztratil důstojnost, ale má naději, že se v tom naučí chodit.

Já chci mít taky normální život, jako oni, zavzlyká tiše Marie.

Oni ale nemaj normální život, vzdychne Vladimír.

* * *

Všech šest se jich naskládalo do Járova nového auta, které si koupil před rokem za bony v tuzexu.

Konec ukázky

Table of Contents

VLADIMÍR (PRŮSVITNÝ MUŽ)