Přeložil Milan Lžička

THE STRANGER

Copyright © 2015 by Harlan Coben

Translation © Milan Lžička, 2016

ISBN 978-80-242-5154-7

Na památku milovaného bratrance

Stephena Reitera

A také na oslavu jeho dětí:

Davida, Samanthya Jasona

Ach, duše má, na Cizincův příchod se chystej,

na příchod toho, jenž dobře ví, kterak se ptát.

V paměti dosud má stezičku ke dveřím tvým:

Životu vyhnout se lze, smrti však nikoli.

– T. S. Eliot

Kapitola 1

Cizinec nerozmetal Adamovi svět naráz.

Právě tohle si Adam Price později namlouval, byla to ovšem lež. Hned od první věty totiž jaksi vytušil, že život spokojeného předměstského ženatého otce dvou dětí, jak ho znal, je navždycky tentam. Na první pohled to byla větička úplně prostá, v jejím tónu ale zaslechl cosi chápavého, a dokonce starostlivého, co ho přesvědčilo, že nic už nebude jako dřív.

„Nemusel jste s ní zůstávat,“ prohlásil cizinec.

Stáli v síni Americké legie v newjerseyském Cedarfieldu. Tohle městečko bylo plné bohatých manažerů hedgeových fondů, bankéřů a dalších finančníků, co se považují za vládce vesmíru. S oblibou do Americké legie chodili na pivo, protože si tady mohli hrát na obyčejné lidi, správné chlapy, co jsou solí země, asi jako v reklamě na pick-up Dodge RAM, přitom ale byli všechno jenom ne tohle.

Adam stál u ulepkaného baru. Za zády měl terč na šipky. Neonové reklamy propagovaly Miller Lite, Adam ale držel v ruce láhev budweiseru. Obrátil se k muži, který se k němu právě přitočil, a i když odpověď znal, zeptal se: „To bylo na mě?“

Chlapík byl mladší než většina přítomných tatíků, hubenější, skoro až vychrtlý, a měl velké pronikavé modré oči. Jeho paže byly bílé a tenké a zpod jednoho z krátkých rukávů mu vykukovalo tetování. Na hlavě mu trůnila kšiltovka. Nebyl to zrovna hipster, vyzařovala z něj ale jakási učená zdatnost, připomínal člověka, co v práci vede technické oddělení a skoro nevídá sluníčko.

Pronikavé modré oči se na Adama dívaly s vážností, která v něm rozněcovala nutkání se odvrátit. „Řekla vám, že je těhotná, viďte?“

Adam cítil, jak sevřel láhev v prstech.

„Proto jste s ní zůstal. Corinne vám řekla, že je těhotná.“

Právě v tu chvíli nabyl Adam dojmu, jako by mu v prsou sepnul nějaký spínač, jako by kdosi spustil červený digitální časovač na nějaké bombě a ten náhle začal jako ve filmu odtikávat. Tik, tik, tik, tik.

„My se známe?“ zeptal se Adam.

„Řekla vám, že je těhotná,“ pokračoval cizinec. „Myslím Corinne. Řekla vám, že je těhotná, a pak o dítě přišla.“

Síň Americké legie přetékala místními otci v bílých baseballových trikách s tříčtvrtečními rukávy a buďto v plandavých kraťasech s kapsami, nebo tatíkovských džínech s povislým zadkem. Dneska večer se měli vybírat hráči lakrosu ze čtvrtých, pátých a šestých tříd a rozdělovat se do družstev. Pokud jste někdy chtěli vidět, jak se ve svém přirozeném prostředí chovají povahy psychologického typu A, pomyslel si Adam, sledujte jednání rodičů ve chvíli, kdy se zapojují do procesu rozřazování vlastních ratolestí do družstev. To by měl natáčet Discovery Channel.

„Zůstat s ní jste považoval za svou povinnost, nemám pravdu?“ vyzvídal muž.

„Nemám tušení, co jste sakra –“

„Lhala vám, Adame.“ Mladší muž mluvil s nesmírným přesvědčením, nejen jako by všechno věděl s naprostou jistotou, ale zároveň jako by mu v posledku ležel na srdci Adamův nejlepší zájem.

„Corinne si to celé vymyslela. Vůbec těhotná nebyla.“

Ta slova na Adama dopadala jak rány pěstí, omračovala ho, podkopávala jeho obranu; byl jimi tak otřesený a zmatený, že ho mohli odpočítat jako v boxu. Měl sto chutí se vzepřít, popadnout toho chlapa za flígr a třísknout s ním na druhou stranu sálu za to, jak mu uráží manželku. Ze dvou důvodů to však neudělal.

Zaprvé byl těmi údery omráčený a jeho obrana v troskách.

A zadruhé způsob, jakým dotyčný mluvil, cosi v jeho sebevědomém tónu, ono zpropadené přesvědčení v hlase, přivedl Adama k domněnce, že možná bude nejrozumnější mu naslouchat.

„Co jste zač?“ zeptal se Adam.

„Záleží na tom?“

„Jo, záleží.“

„Jsem cizinec,“ odvětil. „Cizinec s důležitými vědomostmi. Lhala vám, Adame. Corinne. Vůbec těhotná nebyla. Celé to byla jenom lest, jak si vás znova získat.“

Adam zavrtěl hlavou. Byl jako v mrákotách, snažil se zachovat rozvahu a klid. „Viděl jsem těhotenský test.“

„To byl podvod.“

„Viděl jsem sonogram.“

„Taky podvod.“ Zvednutím ruky Adama zarazil, než stačil něco namítnout. „A to břicho jakbysmet. Anebo bych asi měl říct břicha. Jakmile to na Corinne začalo být vidět, přestala se vám ukazovat nahá, že? Jak to vždycky zaonačila? Vymlouvala se na noční nevolnost, aby s vámi nemusela spát? Tak to obvykle bývá. A když pak dojde k potratu, můžete se na to celé jaksi zpětně podívat a pomyslet si, že to těhotenství bylo rizikové od samého počátku.“

Z opačné strany sálu zahřímal dunivý hlas: „Tak jo, chlapi, skočte si pro nové pivko a pustíme se do toho.“

Hlas patřil Trippu Evansovi, což byl předseda lakrosové ligy, někdejší reklamní manažer z Madison Avenue a celkem fajn chlap. Ostatní tatínci si začali ze stojanu rozebírat hliníkové židle, na jakých se sedává při dětských školních koncertech, a rozestavěli si je v sále do kruhu. Tripp Evans se podíval po Adamovi, zahlédl v jeho tváři očividně pobledlý výraz a starostlivě se zachmuřil. Adam na něj jenom mávl rukou a otočil se znova k cizinci.

„Kdo k čertu jste?“

„Považujte mě za svého zachránce. Nebo za přítele, co vás právě osvobodil z vězení.“

„Melete blbosti.“

Veškerý hovor víceméně ustal. Hlasy se utišily, zmlklou síní se neslo jenom vrzání židlí. Tátové nasazovali sebevědomé obličeje. Adam tohle nesnášel. Vlastně tady ani neměl být – měla tu být Corinne. V lakrosovém výboru měla na starost finance, škola jí však změnila termín učitelské konference v Atlantic City, a přestože byl dnešek pro cedarfieldský lakros nejvýznamnějším dnem v roce – a vlastně i hlavním důvodem, proč Corinne vyvíjela takovou aktivitu –, musel ji Adam chtě nechtě zastoupit.

„Měl byste mi děkovat,“ pravil muž.

„O čem to mluvíte?“

Vůbec poprvé se neznámý usmál. Adam nemohl nepostřehnout, že to byl úsměv milý, úsměv léčitele, člověka, který jenom chce udělat správnou věc.

„Jste volný,“ řekl cizinec.

„A vy jste lhář.“

„Však vy víte svoje, nebo ne, Adame?“

Z druhého konce sálu houkl Tripp Evans: „Adame?“

Otočil se k nim. S výjimkou Adama a toho neznámého už všichni seděli.

„Už budu muset,“ špitl cizinec. „Ale pokud skutečně chcete důkaz, zkontrolujte si bankovní výpis. Hledejte platbu kreditkou pro Novelty Funsy.“

„Počkat –“

„A ještě jedna věc,“ naklonil se muž těsně k němu. „Být vámi, asi bych si nechal u obou synů udělat testy DNA.“

Tik, tik, tik… bum. „Cože?“

„Důkazy pro to nemám, ale když už je žena ochotná v něčem takovém lhát, dá se usuzovat, že to neudělala poprvé.“

A zatímco Adam zůstal znova omráčený tímhle posledním obviněním, odkráčel cizinec chvatně ze dveří.

Kapitola 2

Jakmile Adama začaly zase poslouchat nohy, hned se za cizincem rozběhl.

Jenže pozdě.

Cizinec už dosedal na místo spolujezdce šedivé Hondy Accord. Vůz se rozjel. Adam se k němu hnal, aby lípviděl, aby třeba zahlédl poznávací značku, rozeznal ale jenom to, že byla registrována v jeho domovském státě New Jersey. Když auto odbočovalo k výjezdu, povšiml si ještě něčeho.

Vůz řídila žena.

Byla mladá a měla dlouhé blond vlasy. Když jí ozářila obličej pouliční lampa, postřehl, že se na něj dívá. Na okamžik se střetli pohledem. Ve tváři měla ustaraný, soucitný výraz.

Bylo jí ho líto.

Auto s burácením odsvištělo. Někdo na něj zavolal jménem. Adam se otočil a zamířil zpátky dovnitř.

Začínalo se výběrem hráčů pro domovský tým.

Adam se snažil dávat pozor, veškerý zvuk byl ale zastřený, neostrý jak obraz přes matné dveře sprchového koutu. Corinne Adamovi usnadnila práci. Všechny chlapce, kteří absolvovali testy do výběru šestých tříd, seřadila podle výsledků, takže mu stačilo jednoduše volit podle toho, kdo ještě zbýval. Pravým klíčem – pravým důvodem, proč tu vůbec seděl – byla snaha dohlédnout na to, aby se jejich šesťák Ryan dostal do hvězdného týmu, který vyjížděl k celostátním zápasům. Když byl v Ryanově věku jejich starší syn Thomas, který nyní navštěvoval druhý ročník střední školy, do takového družstva se nedostal, neboť se jeho rodiče tehdy dostatečně neangažovali – to si aspoň myslela Corinne a Adam s ní víceméně souhlasil. Až příliš tatínků sem dneska večer přišlo ani ne tak z lásky ke hře samotné, jako s cílem chránit zájmy svých ratolestí.

Adama nevyjímaje. Je to ubohé, ale co člověk nadělá.

Adam se snažil vypudit z hlavy, co právě slyšel – co to bylo vůbec za chlapa? –, to se mu ale nedařilo. Zastřeným pohledem civěl do Corinniných „dovednostních statistik“. Jeho žena kluky seřadila od nejlepšího po nejhoršího s nesmírnou, až abnormální metodičností. Když byl některý z nich vybrán, Adam si jenom otupěle odškrtl jeho jméno. Prohlížel si manželčin dokonalý krasopis, který mohl sloužit jako příklad vzorových dopisů, jaké kantoři ve třetí třídě připichují na nástěnku. Taková byla Corinne. Holka, co vešla do třídy, posteskla si, že tentokrát propadne, dopsala písemku jako první a dostala za jedna. Byla chytrá, energická, krásná a… A k tomu lhářka?

„A teď vybereme družstva na výjezdy, panstvo,“ prohlásil Tripp. Sálem znova zazněl skřípot židlí. Adam, který byl pořád jak v mrákotách, se připojil ke kroužku čtyř mužů, kteří měli zvolit týmy A a B. Tady začínalo jít do tuhého. Domovská liga se omezovala jenom na město. Nejlepší hráči ale byli nominováni do družstev A a B, která objížděla turnaje po celém státě.

Novelty Funsy. Proč jenom mi ten název něco říká?

Hlavní trenér celého ročníku se jmenoval Bob Baime, Adam ho však odjakživa vnímal jako Gastona, animovanou postavičku z disneyovky Kráska a zvíře. Bob byl urostlý ramenatý chlap se zářivým úsměvem, jaký člověk vídá jenom u omezenců. Byl hlučný a namyšlený a tupý a nepříjemný, a kdykoli si to s vypjatou hrudí a máchajícími pažemi štrádoval důležitě kolem, jako by ho doprovázel popěvek z filmu: „Žádný není Gaston, nejlíp mlátí/střílí Gaston…“

Nech to plavat, nabádal se Adam v duchu. Ten cizí chlap to na tebe jenom zkoušel…

Volba družstev měla zabrat pár vteřin. Každé dítě bylo ohodnoceno od jedničky do desítky v několika kategoriích – práce s holí, rychlost, síla, přihrávka a podobně. Čísla se sečetla a vypočítala se průměrná známka. Teoreticky stačilo postupovat seznamem odshora dolů, prvních osmnáct kluků nominovat do áčka, dalších osmnáct do béčka a zbytek by jednoduše ostrouhal. Jak prosté. Jenže v prvé řadě chtěl mít každý jistotu, že jeho syn bude hrát za mužstvo, které dotyčný trénuje.

Dobře, fajn, hotovo.

A pak se začalo podle těch žebříčků. Všechno běželo hladce až do chvíle, kdy dospěli k vůbec poslední volbě do B týmu.

„Měl by tam hrát Jimmy Hoch,“ nechal se slyšet Gaston. Zřídkakdy Bob Baime něco jen tak řekl. Zpravidla to znělo, jako kdyby činil důležité prohlášení.

Jeden z jeho nenápadných trenérských asistentů – Adam ani nevěděl, jak se jmenuje – namítl: „Ale Jack i Logan se umístili před ním.“

„Jo, to je pravda,“ připustil Gaston. „Jenže tohohle kluka já znám. Jimmy Hoch je lepší hráč než ti dva. Jenom mu ty testy úplně nevyšly.“ Odkašlal si do pěsti a pak pokračoval. „A taky má Jimmy za sebou těžký rok. Rozvedli se mu rodiče. Měli bysme mu dát šanci a do toho týmu ho nominovat. Takže pokud proti tomu nikdo nic nemá…“

Začal si Jimmyho jméno zapisovat. Adam zaslechl vlastní hlas: „Já bych měl.“ Otočily se k němu všechny oči.

Gaston k Adamovi vytrčil bradu s dolíčkem. „Prosím?“

„Mně se to nezdá,“ řekl Adam. „Jack s Loganem mají vyšší skóre. Kdo z nich dvou byl lepší?“

„Logan,“ odvětil jeden z asistentů trenéra.

Adam projel seznam a čísla si prohlédl. „Dobře, v tom případě by měl v týmu hrát Logan. Má lepší hodnocení i vyšší postavení v žebříčku.“

Po dechu sice asistenti nahlas nezalapali, skoro jako by to ale udělali. Gaston nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval. Naklonil se dopředu a vycenil velké zuby. „Bez urážky, ale vy tady jenom máte zastupovat manželku.“

Slůvko manželku vyřkl maličko pohrdlivě, jako by chtěl říct, že člověk není pravý chlap, když musí zastupovat svou ženu.

„Navíc ani nejste asistent trenéra,“ navázal Gaston.

„To je pravda,“ přitakal Adam. „Ale ovládám čísla, Bobe. Loganovo celkové skóre bylo šest celých sedm. Jimmy měl jenom šest celých čtyři. I dneska v době nových učebních metod je šest celých sedm víc než šest celých čtyři. Můžu vám to ukázat na grafu, pokud by vám to pomohlo.“

Gaston takový sarkasmus nepochopil. „Ale jak jsem vám zrovna vysvětloval, jsou tady určité okolnosti.“

„Ten rozvod?“

„Přesně tak.“

Adam se podíval po asistentech trenéra. Ti zničehonic objevili cosi fascinujícího na podlaze přímo před sebou. „Dobrá, a znáte taky rodinné poměry u Jacka nebo Logana?“

„Vím, že jejich rodiče žijou spolu.“

„Takže tohle je teď pro nás rozhodující faktor?“ podivil se Adam.

„Vy máte opravdu spokojené manželství, viďte, Ga–“ Málem mu řekl Gastone. „Bobe?“

„Cože?“

„Vy a Melanie. Jste ten nejšťastnější pár, co znám, no ne?“

Melanie byla pomenší sebejistá blondýna, co mrkala, jako by jí zrovna někdo vlepil facku. Gaston jí na veřejnosti často s oblibou sahal na zadek, ani ne tak na důkaz lásky nebo touhy, ale spíš aby dal všem najevo, že je jeho majetkem. Teď se zaklonil a snažil se pečlivě vážit slova. „Manželství máme spokojené, to jo, ale –“

„Tak to by mělo vašemu synovi ubrat na skóre aspoň půl bodu, ne? Tím pádem se Bob mladší propadá na nějakých, okamžíček, šest celých tři. Do béčka. Zkrátka pokud zvedneme Jimmymu hodnocení jenom proto, že jeho rodiče mají problémy, neměli bychom ho vašemu synovi pro změnu snížit, protože vy jste naopak jak dvě hrdličky?“

Jeden z asistentů se zeptal: „Adame, není vám něco?“ Adam k tazateli trhl hlavou. „Ne.“

Gaston si začal procvičovat pěsti.

„Corinne si to celé vymyslela. Vůbec těhotná nebyla.“

Adam se hromotlukovi upřeně podíval do očí. Jen do toho, frajere, pomyslel si v duchu. Jen se ukaž, zrovna dneska. Gaston byl z ranku urostlých svalovců, u nichž člověk ví, že dělají všechno výhradně pro efekt. Přes Gastonovo rameno Adam zahlédl, že je se zaskočeným výrazem ve tváři pozoruje Tripp Evans.

„Tady nejsme v soudní síni,“ zablýskal Gaston chrupem. „Jste mimo.“

Soudní síň si Adam zevnitř neprohlédl už čtyři měsíce, nenamáhal se ho však poopravit. Zvedl lejstra do vzduchu. „Ta hodnocení tady nejsou pro srandu králíkům, Bobe.“

„A totéž platí i o nás,“ řekl Gaston a prohrábl si černou hřívu.

„O trenérech. My ty kluky sledujeme roky. Poslední slovo máme my. Teda já jakožto hlavní trenér. Jimmy má dobrý přístup. I to hraje roli. Nejsme počítače. Pomocí všech dostupných nástrojů vybíráme děti, co si to zaslouží nejvíc.“ Rozhodil obřími tlapami, snažil se Adama nahnat zpět do stáda. „A beztak se tady bavíme o posledním místě v béčku. O nic až tak zásadního přece nejde.“

„Pro Logana to podle mě docela zásadní je.“

„Hlavní trenér jsem já. Poslední slovo patří mně.“

Sešlost se začala rozcházet a chlapi jeden po druhém opouštěli sál. Adam otevřel pusu a chtěl ještě něco říct, ale k čemu? Tenhle spor nemohl vyhrát, tak proč se do něj vůbec pouštěl? Vždyť ani netušil, co je ten Logan vůbec zač. Jenom tím odváděl pozornost od vnitřního zmatku, který mu způsobil ten cizinec. Nic víc. Dobře to věděl. Zvedl se ze židle.

„Kam to jdete?“ zeptal se Gaston, bradu tak vytrčenou, že si až koledoval o ránu.

„Ryan je v áčku, je to tak?“

„Je.“

Proto taky Adam přišel – aby v případě potřeby za syna orodoval. Hotovo. Zbytek už byly hlouposti. „Tak se mějte, pánové.“

Adam zamířil zpátky k baru. Kývl na Lena Gilmana, velitele místní policie, který s oblibou pracoval za barem, jelikož tím snižoval počet řidičů usedajících za volant pod vlivem alkoholu. Len na něj taky kývl a přisunul Adamovi láhev budweiseru. Adam s přehnanou vervou ukroutil zátku. Přitočil se k němu Tripp Evans. I jemu Len přisunul pivo. Tripp láhev zvedl a s Adamem si přiťukl. Oba muži mlčky upíjeli, přítomní se rozcházeli a halasně se loučili. Gaston se dramaticky zvedl – dramatičnost byla jeho specialita – a šlehl po Adamovi nevraživým pohledem. Adam k němu zvedl láhev, jako by mu připíjel na zdraví. Gaston nasupeně odpochodoval.

„Snažíš se skamarádit?“ zeptal se Tripp.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2