John Grisham

AMATÉŘI

THE LITIGATORS

Copyright © 2011 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Drahomíra Michnová, 2012

ISBN 978-80-242-5583-5

1

Právnická firma Finley& Figg se ráda představovala jako „butik“. Tímto nepatřičným označením nešetřila v rozhovorech týkajících se běžné praxe, a dokonce se objevilo i v řadě nápadů, s nimiž se partneři vytasili při vnucování svých služeb. Vzbuzovalo představu, že firma Finley & Figg je něco víc než nějaká ubohá tuctová kancelář. Butik, toť talent a mistrovství na malém, ale specializovaném prostoru. Butik, to je styl a elegance s francouzskou příchutí. Butik přece je malý, výběrový a prosperující.

Opravdu tu nebylo moc místa, ale jinak nic z toho nebyla pravda. Firma Finley & Figg sháněla případy újmy na zdraví, ty tvořily každodenní rutinu, nevyžadovaly žádné umění či fantazii a nikdo je nepovažoval za zajímavé ani vzrušující. Její zisk byl stejně nevýrazný jako její postavení. Firma byla malá, protože si nemohla dovolit vyrůst. Byla výběrová, protože tam nikdo nechtěl pracovat, což platilo i pro oba vlastníky. I její poloha prozrazovala, že patří do nižší kategorie. Na levé straně sousedila s vietnamským masážním salonem a po pravé straně se nacházela dílna na opravu sekaček. Hned na první pohled bylo jasné, že firma Finley & Figg neprosperuje. Hned naproti byla podobně malá advokátní kancelář – nenávidění konkurenti – a za rohem sídlili další právníci. Tahle čtvrť se jimi ve skutečnosti jen hemžila, někteří pracovali sami na sebe, jiní měli podobně malé kanceláře, jako byla tato.

F & F sídlila na Preston Avenue, rušné ulici tvořené starými bungalovy upravenými tak, aby mohly sloužit podnikání všeho druhu. Malé obchůdky (alkoholické nápoje, čistírna, masážní salon), služby (právník, zubař, opravář sekaček) a různé krámky s občerstvením (mexické kukuřičné placky, sladké pečivo z listového těsta a pizza). Oscar Finley budovu získal před dvaceti lety v jedné soudní při. Nešlo o prestižní adresu, ale ten nedostatek zčásti vyrovnalo umístění budovy. Jen o dva vchody dál se nacházela křižovatka Preston Avenue, Beech Street a Osmatřicáté, chaotický souběh tří rušných asfaltek, který zaručoval aspoň jednu pořádnou bouračku týdně, ne-li více. Roční výdaje F & F byly pokryty z autonehod, ke kterým docházelo o necelých sto metrů dál. Další právnické firmy, malé i větší, často slídily v této čtvrti v naději, že kápnou na nějaký levný bungalov, který bude k mání a odkud budou mít jejich hladoví právníci skřípění pneumatik a kovu na doslech.

Ve firmě čítající jen dva advokáty/partnery bylo ovšem nutné, aby byl jeden většinovým a druhý menšinovým společníkem. Tím většinovým byl Oscar Finley, dvaašedesátník, který se už třicet let právnicky zabýval rvačkami v drsných ulicích jihozápadní části Chicaga. Oscar kdysi býval policejní mlátičkou, ale dostal výpověď za rozbíjení lebek. Málem skončil ve vězení, ale vzpamatoval se a šel studovat střední školu a potom práva. Když ho nechtěla žádná firma přijmout, vytasil se s vlastním vývěsním štítem a stíhal žalobami každého, kdo se objevil nablízku. Za dvaatřicet let této praxe nemohl uvěřit, že promarnil tolik let své kariéry žalobami na neplatiče účtů, karambolisty, že zastupoval nemehla, co si přivodila úraz na ulici, asistoval při rozvodech narychlo. Pořád žil v manželství se svou první manželkou, strašlivou ženskou, se kterou se chtěl denně rozvést. Ale nemohl si to dovolit. Po dvaatřiceti letech právnické praxe si Oscar Finley nemohl dovolit skoro nic.

Jeho menšinový společník – Oscar s oblibou prohlašoval věty jako: „Dám to na starost svému menšinovému společníkovi,“ když chtěl udělat dojem na soudce a jiné právníky a hlavně na potenciální klienty – byl pětačtyřicátník Wally Figg. Wally se považoval za advokáta tvrďase a jeho silácké reklamní letáčky slibovaly všechny druhy agresivního chování. „Bojujeme za vaše práva!“ a „Pojišťovny se nás bojí!“ a „Myslíme to vážně!“ Letáčky bývaly vylepené na lavičkách v parku, v autobusech městské hromadné dopravy, v taxících, mohli jste na ně narazit v programu fotbalových utkání středních škol, dokonce i na telefonních sloupech, i když takové vylepování porušovalo řadu předpisů. Nebyly vidět na dvou klíčových místech – v televizi a na billboardech. Wallya Oscar o obě tato odbytiště stále usilovali. Oscar odmítl utrácet peníze – oba typy reklamy byly příšerně drahé – a Wally si to stále plánoval. Snil o tom, jak se jeho usmívající se obličej s ulízanými vlasy dívá z televizní obrazovky a říká hrozivé věci o pojišťovnách a slibuje tučné úhrady zraněným lidem, kteří budou tak chytří, že zavolají na jeho bezplatnou linku.

Ale Oscar by neinvestoval ani do billboardu. To Wally už měl jeden vyhlédnutý. Asi šest bloků od kanceláře, vysoko nad hemžícími se auty, na vrcholku čtyřpatrové budovy se nacházel ten nejdokonalejší billboard v celém velkoměstě. Momentálně nabízel levné prádlo (předváděné sličnou modelkou, to musel Wally uznat), ale Wally tam už viděl své jméno a svou tvář zabírající celou reklamní plochu. Jenže Oscar to pořád odmítal.

Wally získal právnický titul na prestižní fakultě Chicagské univerzity. Oscar k němu přišel na jakési nyní již zaniklé večerní škole. Oba dělali zkoušku natřikrát. Wally už byl čtyřikrát rozvedený, Oscar si mohl nechat o rozvodu jen zdát. Wally prahnul po velkém případu, který by mu vynesl miliony dolarů. Oscar si přál jen dvě věci – rozvod a důchod.

Jak se ti dva stali partnery v přestavěném domě na Preston Avenue, to je jiný příběh. Jak to, že jeden druhého ještě nezardousili, je každodenní záhada.

Jejich spory rovnala Rochelle Gibsonová, statná žena černé pleti, která získala svůj styl a fištron v ulicích, odkud přišla. Paní Gibsonová ovládala přijímací kancelář – telefony, recepční pult, potenciální klienty, kteří sem vcházeli s nadějí, i ty zklamané, kteří odcházeli v hněvu, občas něco přepisovala (i když její zaměstnavatelé už zjistili, že pokud potřebují něco napsat, je daleko jednodušší, když si to udělají sami), zvládala firemního psa a hlavně neustálé hašteření těch dvou.

Paní Gibsonová se před lety zranila při autonehodě, kterou nezavinila. Pak znásobila své problémy tím, že si najala právnickou firmu Finley & Figg, ačkoli si ji nevybrala. Čtyřiadvacet hodin po autonehodě, pod vlivem percocetu, s dlahami a obvazy se paní Gibsonová probudila a nad jejím nemocničním lůžkem se vznášela usmívající se vykrmená tvář advokáta Wallise Figga. Měl na sobě akvamarínový chirurgický plášť, na krku stetoskop a úspěšně předstíral, že je lékař. Wally ji lstivě přiměl, aby podepsala smlouvu o právním zastoupení, slíbil jí modré z nebe, pak se vykradl z pokoje stejně tiše, jako přišel, a dál packal její případ. Dostala čtyřicet tisíc dolarů, které její manžel propil a prohrál během několika týdnů, což vedlo k rozvodu. Ten si vzal na starost Oscar Finley. Také vyřídil její bankrot. Paní Gibsonová nebyla ani jedním z advokátů nadšená a vyhrožovala, že na ně oba podá žalobu za procesní pochybení. Tím upoutala jejich pozornost – nebylo by to v jejich případě poprvé – a ze všech sil se snažili, aby si ji usmířili. Když se její problémy znásobily, stala se součástí kanceláře a časem si na sebe všichni tři docela zvykli.

Práce sekretářky u firmy Finley & Figg byla spíš řehole. Nízký plat, klienti byli bez rozdílu nepříjemní, ostatní právníci v telefonu velice hrubí, pracovní doba dlouhá, ale nejhorší bylo jednat s oběma partnery. Oscar a Wally už vyzkoušeli zralé pracovnice, ale starší dámy nedokázaly zvládnout ten tlak. Zkusili mladé dívky, ale vykoledovali si tím další žalobu za sexuální obtěžování, když Wally nedokázal dát pracky pryč od vnadných krasavic. (Dohodli se na mimosoudním vyrovnání ve výši padesát tisíc dolarů a jejich jména byla vláčena novinami.) Rochelle Gibsonová se náhodou objevila v kanceláři právě toho rána, kdy stávající sekretářka sekla s prací a rozzlobeně odešla. Telefony vyzváněly a oba partneři řvali, tak se přemístila na druhou stranu přepážky a uklidnila situaci. Pak uvařila konvici kávy. Druhého dne byla zpátky a třetího zas. Kralovala tam celých dalších osm let.

Oba její synové byli ve vězení. Jejich právníkem byl Wally, ale upřímně řečeno, ty dva nemohl zachránit nikdo. Už jako puberťáci zaměstnávali Wallyho sérií zatčení pro různé drogové delikty. Jako dealeři byli stále protřelejší a Wally je opakovaně varoval, že kráčejí vstříc vězení nebo smrti. Totéž oznámil i paní Gibsonové, která kluky nezvládala a často se modlila, aby se dostali do vězení. Po jedné policejní šťáře na jejich kokainovou síť oba vyfasovali deset let. Díky Wallyho pomoci, jinak by si odseděli dvacet. Hoši mu neprojevili nejmenší vděk. Paní Gibsonová mu v slzách děkovala. Navzdory všem problémům po ní Wally nikdy nechtěl poplatek za právní zastoupení obou výtečníků.

Za ty roky se paní Gibsonová naplakala ještě mnohokrát, a to vždycky ve Wallyho kanceláři za zamčenými dveřmi. Když to šlo, tak jí radil a pomáhal, ale hlavní roli sehrál jako posluchač. Wallyho život byl taky samé kotrmelce a karta se mohla rychle obrátit. Po nezdaru jeho posledních dvou manželství ho paní Gibsonová vyslechla a poskytla mu povzbuzení. Když začal pít, dívala se na věc střízlivě a nebála se mu postavit. I když se hádali denně, jejich šarvátky nikdy neměly dlouhého trvání a často posloužily jako ochranná hráz.

Ve firmě bývaly doby, kdy na sebe všichni tři vrčeli nebo se urazili jeden na druhého, obvykle šlo o peníze. Trh byl prostě přesycen, v ulicích se to právníky jen hemžilo.

Poslední, co firma potřebovala, byl další právník.

2

David Zinc vystoupil z nadzemky na stanici Quincey a podařilo se mu slézt ze schodů, které vedly na Wellsovu ulici, ale s nohama nebylo něco v pořádku. Těžkly a s každým schodem kráčely pomaleji. Zastavil se na rohu Wellsovy a Adamsovy a podíval se na své boty, jestli jsou příčinou toho nezvyklého pocitu ony. Nic. Měl kožené černé šněrovací polobotky, jaké nosili všichni právníci ve firmě, nosilo je i několik žen. Dýchal namáhavě, a i když bylo chladno, cítil v podpaží vlhký pot. Bylo mu jednatřicet, na infarkt tedy ještě brzo. Ano, posledních pět let byl hodně vyčerpaný, ale naučil se s tou únavou žít. Nebo si to aspoň myslel. Zabočil za roh a podíval se na Trust Tower, lesknoucí se falický monument tyčící se do třísetmetrové výšky, její vrcholek mizel v mracích a mlze. Jak se zastavil a vzhlédl, bušení srdce se zrychlilo a pocítil nevolnost. Spěchající chodci do něj vráželi. Přešel v hloučku Adamsovu a plahočil se dál.

Atrium Trust Tower bylo vysoké a otevřené, všude spousta mramoru a skla, nepochopitelná socha, která měla evokovat a poskytovat teplo, ale ve skutečnosti působila chladně a nepřátelsky, aspoň na Davida. Křižovalo se tu šest eskalátorů a unášelo unavené válečníky směrem vzhůru k jejich kójím a kancelářím. David se snažil, ale nohy ho k eskalátoru nezanesly. Posadil se místo toho vedle hromady velkých natřených balvanů a pokoušel se pochopit, co se to s ním děje. Lidé spěchali kolem, zachmuření, s prázdným pohledem, už byli ve stresu, i když hodiny toho ponurého rána ukazovaly teprve 7:30.

„Rupnutí“ určitě není správný lékařský termín. Odborníci užívají elegantnější název k označení okamžiku, kdy starostmi sužovaná osoba překročí hranici. Avšak to rupnutí je reálným okamžikem. Může k němu dojít ve zlomku vteřiny, je výsledkem nějaké hrozně traumatické události. Nebo je to poslední kapka, smutná kulminace tlaku, který narůstá a narůstá, až ho mozek a tělo musí uvolnit. Davidovo rupnutí byl ten druhý případ. Po pěti letech úmorné dřiny s kolegy, kteří se mu hnusili, se mu toho rána něco stalo, jak tam tak seděl u nabarvených balvanů a sledoval dobře oblečené zombie, kteří ujížděli vzhůru za dalším dnem zbytečné práce. Ruplo mu.

„Ahoj, Dave. Jedeš nahoru?“ řekl někdo. Byl to Al z antimonopolního.

Davidovi se podařilo vyloudit úsměv, přikývnout a něco zamumlat, pak vstal a z nějakého důvodu šel za Alem. Al stál na eskalátoru o schod výš a mluvil o tom, jak včera hráli Blackhawks. David přikyvoval, stoupali atriem. Pod ním a za ním byly desítky osamělců v tmavých pláštích, další stoupající mladí právníci, zamlklí a zasmušilí, připomínali spíš členy smutečního průvodu při nějakém zimním pohřbu. David s Alem se přidali k hloučku čekajícímu u jednoho z řady výtahů v prvním patře. Během čekání David naslouchal řečem o hokeji, ale hlava se mu točila a bylo mu zase špatně. Rychle nastoupili do výtahu a rameny se dotýkali těch mnoha ostatních. Ticho. Al mlčel. Nikdo nemluvil, nikdo se na nikoho nepodíval.

David si řekl: „Tak – tohle je moje poslední jízda tímhle výtahem. Přísahám.“

Výtah se kolébal a tiše hučel, pak se zastavil v osmdesátém patře, na území Rogana Rothberga. Tři právníci vystoupili, tři tváře, které už David viděl, ale neuměl k nim přiřadit jméno, což nebylo nic zvláštního, protože ve firmě pracovalo šest set právníků na podlažích sedmdesát krát sto metrů. Další dvě temné postavy vystoupily v osmdesátém čtvrtém patře. Oni stoupali dál a David se začal potit, pak zrychleně dýchat. Svou malou kancelář měl v devadesátém třetím, a jak se k němu blížili, srdce mu bušilo stále divočeji. Další zasmušilí vystoupili v devadesátém a devadesátém prvním a David se s každou zastávkou cítil slabší a slabší.

Ve výtahu zbyli už jen tři pasažéři – David, Al a mohutná žena, které potají přezdívali Kývalka. Výtah zastavil, ozvalo se příjemné cinknutí zvonku, dveře se tiše otevřely a Kývalka vystoupila. Al vystoupil. David se odmítal pohnout; ve skutečnosti se pohnout nemohl. Vteřiny míjely. Al se ohlédl a řekl: „Hej, Davide, už jsme tady. Pojď.“

David nereagoval, měl jen prázdný, nepřítomný pohled jako někdo z jiného světa. Dveře se začaly zavírat a Al do škvíry strčil aktovku. „Davide, je ti něco?“ zeptal se.

„Nic,“ zamumlal David a podařilo se mu pohnout se vpřed. Dveře se otevřely a výtah znovu zazvonil. David už byl venku, rozhlížel se nervózně kolem, jako by tu nikdy předtím nebyl. I když odtud odešel teprve před deseti hodinami.

„Jsi nějaký bledý,“ řekl Al.

Davidovi se točila hlava. Slyšel Alův hlas, ale nerozuměl, co říká. Kývalka byla o několik metrů dál, zmateně na ně civěla, jako by přihlížela autonehodě. Výtah znovu zazvonil, tentokrát jinak, a dveře se začaly zavírat. Al zase něco řekl, dokonce natáhl ruku, aby Davidovi pomohl. David se najednou prudce otočil a přinutil olověné nohy k životu. Skočil k výtahu a taktak do něj stihl znovu nastoupit, než se dveře zavřely. Zvenčí už slyšel jen Alův vyděšený výkřik.

Když výtah začal klesat, David Zinc se dal do hlasitého smíchu. Motolice a nevolnost zmizely. Ustoupil i tlak na hrudníku. Dokázal to! Opouští tu robotárnu Rogana Rothberga a loučí se s noční můrou. On, David Zinc, jeden z tisíců ubohých společníků a menšinových partnerů v té vysoké budově v centru Chicaga, on jediný a sám se toho ponurého rána odhodlal odejít. Posadil se na podlahu prázdného výtahu, se širokým úsměvem sledoval, jak se jasně červené digitální číslice snižují, a usilovně se snažil zvládnout své myšlenky. Lidé: 1) jeho žena, zanedbávaná manželka, která chtěla otěhotnět, ale bylo to těžké, protože její manžel byl příliš unavený, aby mohl provozovat nějaký sex, 2) jeho otec, význačný soudce, to hlavně on jej přinutil jít na práva, a ne tak ledajaká, ale rovnou na Harvard, protože tam sám chodil, 3) jeho dědeček, rodinný tyran, který v Kansas City od píky vybudoval megafirmu a pořád v ní ještě ve věku osmdesáti dvou let deset hodin denně pracoval, a 4) Roy Barton, jeho nadřízený partner, jeho šéf, pomatený debil, který celé dny řval a nadával a byl to nejspíš ten nejhorší člověk, jakého kdy David Zinc poznal. Když pomyslel na Roye Bartona, znovu se rozesmál.

Výtah zastavil v osmdesátém patře a vešly do něj dvě sekretářky. Na okamžik se zarazily, když uviděly, že David sedí v rohu na zemi, aktovku vedle sebe. Opatrně překročily jeho natažené nohy a čekaly, až se dveře výtahu zavřou. „Jste v pořádku?“ zeptala se pak jedna z nich. „Jsem,“ odpověděl David.

„A vy?“

Žádná odpověď. Sekretářky stály během krátké jízdy ztuhle a potichu a v sedmdesátém sedmém spěchaly z výtahu ven. Když David znovu osaměl, zmocnily se ho najednou obavy. Co když na něj někoho pošlou? Al šel nepochybně hned za Royem Bartonem a řekl mu, že se Zinc sesypal. Co Barton udělá? Na deset byla naplánovaná důležitá schůzka s jedním rozhněvaným klientem, s jedním důležitým výkonným ředitelem. Jak Davida napadlo, když pak později o všem uvažoval, byla tahle otevřená konfrontace poslední kapkou, která spustila to rupnutí. Roy Barton nebyl jen neomalený hňup, ale taky zbabělec. Potřeboval se schovat za Davida Zinca a ostatní, až tam výkonný ředitel vkráčí s dlouhým seznamem odůvodněných stížností.

Roy by na něj mohl poslat ochranku. Ochranka byla obvyklá skupina postarších vrátných, ale taky domácí oddíl špionů, kteří měnili zámky, natáčeli všechno na kameru, pohybovali se v zákulisí a zapojovali se do jakýchkoli tajných praktik, které měly udržovat právníky v lati. David vyskočil na nohy, popadl aktovku a netrpělivě hleděl na blikající čísla pater. Výtah se lehce zachvěl, když projel střední částí Trust Tower. Když zastavil, David vystoupil a vrhl se k eskalátorům, stále plným posmutnělci tiše směřujícími vzhůru. Eskalátory jedoucí dolů byly prázdné a David po jednom seběhl. Někdo na něj křikl: „Hej, Davide, kam běžíš?“ David se usmál a zamával tím směrem, jako že je všechno v pořádku. Rychle prošel kolem natřených balvanů a bizarní sochy a lehkým krokem vyšel skleněnými dveřmi. Byl venku a ulice, která se mu před nedlouhou chvílí zdála tak vlhká a ponurá, jej ovanula vzduchem slibujícím nový začátek.

Zhluboka se nadechl a rozhlédl se. Nesmí se zastavit. Vykročil po ulici LaSalle, rychle, bál se ohlédnout. Nesmíš vypadat podezřele. Uklidni se. Tohle je jeden z nejdůležitějších dnů v tvém životě, říkal si, tak to nezvorej. Domů jít nemohl, na tento střet připraven nebyl. Nemohl se procházet po ulicích, protože by narazil na někoho známého. Kam by se mohl na chvilku schovat, všechno si promyslet, vyčistit si hlavu, udělat plán? Podíval se na hodinky, 7:51, ideální čas na snídani. V postranní ulici zahlédl červenozeleně blikající neon s nápisem U Abnera, a když k němu mířil, nevěděl, jestli je to nějaký bufet nebo bar. U dveří se ohlédl a ujistil se, že nemá v patách ochranku. Pak vešel do teplého, tmavého lokálu U Abnera.

Byl to bar. Boxy vpravo byly prázdné. Židle na stolech čekaly, až někdo umyje podlahu. Abner stál za dlouhým naleštěným barovým pultem a culil se, jako by chtěl říct: „Co ty tu děláš?“

„Máte otevřeno?“ zeptal se David.

„Byly snad dveře zamčené?“ odsekl Abner pohotově. Měl na sobě bílou zástěru a leštil pivní půllitr. Silná předloktí měl porostlá hustými chlupy, a i když mu tak nevybíravě odsekl, jeho tvář působila dojmem ostříleného barmana, který už vyslechl spoustu lidských příběhů.

„Myslím, že ne.“ David pomalu došel k baru, podíval se doprava a na konci barového pultu uviděl nějakého muže, který očividně odpadl, i když pořád držel skleničku.

David si sundal popelavě šedý plášť a pověsil jej na opěradlo barové stoličky. Posadil se, přelétl pohledem řadu vyrovnaných lahví před sebou, které se odrážely v zrcadlech, pípách a desítkách vyleštěných a vzorně srovnaných sklenic. Když se pohodlně usadil, zeptal se Abnera: „Co mi doporučíte před osmou?“

Abner se ohlédl na muže spícího na naleštěném dřevě barového pultu. „Co třeba kávu?“

„Tu jsem už měl. Podáváte snídani?“

„Jo, jmenuje se Bloody Mary.“

„Tak si jednu dám.“

Rochelle Gibsonová bydlela v sociálním bytě s matkou, jednou ze svých dcer, dvěma vnoučaty a proměnlivou skupinou neteří a synovců. Občas se objevil i nějaký bratranec či sestřenice, kteří potřebovali střechu nad hlavou. Před domácím chaosem často uprchla do práce, ačkoli to tam někdy bývalo horší než doma. Do kanceláře přicházela tak kolem půl osmé, odemkla ji, zanesla dovnitř oboje noviny, které ležely u dveří, rozsvítila, nastavila termostat topení, uvařila kávu a obstarala HS, firemního psa. Přitom si pobrukovala nebo zpívala. Nikdy by to ani jednomu z šéfů nepřiznala, ale byla docela pyšná, že je sekretářkou, třebaže v takovém podniku, jako je Finley & Figg. Kdykoli se jí někdo ptal na její zaměstnání, pohotově odpovídala, že je „právní sekretářkou“. Ne nějakou obyčejnou, ale právní. Chybějící vzdělání dohnala zkušenostmi. Po osmi letech praxe v rušné ulici se naučila o právu hodně, ještě víc však o právnících.

HS byl voříšek, který žil v kanceláři, protože si ho nikdo nechtěl vzít domů. Patřil stejným dílem všem třem – Rochelle, Oscarovi i Wallymu – ačkoli starost o něj zůstala vždycky na Rochelle. Byl to uprchlík, který si už před lety vybral F & F za svůj domov. Přes den spal ve svém pelíšku vedle Rochelle, v noci bloumal po kanceláři a hlídal. Byl to docela ucházející hlídač, jehož štěkot už nejednou zahnal zloděje, vandaly a dokonce i několik rozparáděných klientů.

Rochelle ho nakrmila a dala mu do misky vodu. V kuchyňce vyndala z malé ledničky kelímek jahodového jogurtu. Když byla káva uvařená, nalila si šálek a urovnala si věci na stole, který udržovala ve vzorném pořádku. Byl ze skla a chromu, masivní, byla to první věc, které si klienti všimli, sotva do kanceláře vstoupili. Oscar míval svou kancelář docela uklizenou, ale u Wallyho to vypadalo jako na veřejné skládce. Ti dva se v nich však mohli jednoduše zavřít, kdežto na Rochellinu úřadovnu bylo při vstupu hned vidět.

Rozložila noviny Sun-Times a začetla se do titulní stránky. Četla pomalu, popíjela kávu, jedla jogurt a HS za ní chrápal. Rochelle milovala tu chvilku klidu, která jí byla takhle časně ráno dopřána. Zanedlouho se rozdrnčí telefony, dorazí oba právníci, a když budou mít štěstí, dostaví se i klienti na sjednané schůzky, někteří i bez předchozí domluvy.

Oscar Finley odcházel z domu každé ráno už v sedm, aby měl pokoj od své ženy. Ale málokdy se v kanceláři objevil před devátou. Dvě hodiny brouzdal po městě, zastavil se na jedné policejní služebně, kde jeden z jeho bratranců zpracovával hlášení o dopravních nehodách, zašel pozdravit řidiče odtahových vozidel a poptat se po nejčerstvějších vracích, dal si kávu s majitelem dvou pohřebních ústavů té nejpodřadnější kategorie, donesl koblihy na požární stanici a poklábosil s řidiči sanitek, občas obešel své nejoblíbenější nemocnice, prošel se po přeplněných chodbách a zkušeným zrakem přehlížel pacienty, kteří utrpěli nějaká zranění kvůli nedbalosti jiných.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2