NEJHEZČÍ MEZI KRÁVAMI

Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4487-6

Věnováno mým dvěma dcerám,

bez kterých by tato kniha mohla být možná dvojnásobná, ale můj

život poloviční. Kvůli nim jsem dvojnásobná akorát já.

A priori optimistický úvod

Žít ve světě, ve kterém je cukr tak podobný soli, není snadné. Člověk by si rád s životem zacukroval, a pic kozu do vazu – ten mu to klidně omylem osolí. Když k tomu přičtu, že výrobci nadále na trh dodávají kabelky, co požírají věci, a internetové prohlížeče nabízejí letní sukně i těm, co mají zimní zadky, dostal by z toho jeden depku raz dva.

Můžeme lomit rukama, můžeme si trhat zbytky vlasů, nebo se na to můžeme podívat z veselejší stránky.

Ano, jsem si vědoma toho, že není nic otravnějšího než a priori optimistický člověk. Takový ten typ, co když mu kombajn usekne nohu, raduje se, že má ještě jednu. Přesto považuji za svou občanskou povinnost urputně se snažit vidět sklenici poloplnou.

Kvalitní věci by prý měly mít hloubku. Jenomže tu má i žumpa. Proto si vás dovoluji pozvat k četbě knihy, jejíž jediné poselství je aspoň na chvilku brát věci s nadhledem. A pojďme si přiznat, že stavět se k věcem lehce je někdy pěkně těžké!

Stránky této knihy vám nabídnou mimo jiné odpověď na otázku, proč když už je člověk občas za krávu, není vždy úplně nejvýhodnější být ta nejpřitažlivější z nich.

Děkuji za důvěru, kterou jste do mě vložili čtením těchto řádků a přeji příjemnou zábavu u těch následujících.

Buďte zdrávi.

TĚŽKÝ ŽIVOT STUDENTA

Mařeno, řekni Ř!

Mám novou kamarádku. Vídáme se častěji než s mými rodiči, tu a tam k ní zajdu s dcerou, trochu pokecáme a zas jdeme. Ale teda trochu mě mrzí, že mi ani kafe neuvaří. Ony to prý logopedky nemají v popisu práce.

Naši domácnost napadl hrůzostrašný tvor. Nemohu říct, že by nás úplně paralyzoval, rozhodně však výrazně ovlivnil chod a kvalitu mého života. Ten tvor se jmenuje fyfeu.

Když se jednou vydala prodavačka před obchod, aby se „podívala na to miminko, co tam tak roztomile žvatlá,“ a při pohledu na naši dceru poněkud ztuhla, došlo mi, že už bychom její anarchistické pojetí výslovnosti některých písmenek měli začít brát vážně. Holce sice nebylo ani sedmnáct, ale i tak byl nejvyšší čas.

Dělám si legraci, bylo jí zhruba pět a tímto okamžikem započalo naše soužití s logopedkou. Rozkaz zněl jasně: zničit fyfua! V ideálním případě se dopracovat k syslovi.

„Jako první je potřeba naučit se správně vyslovovat písmenko L,“ poučila nás logopedka a zahájila frontální útok na dceřina mluvidla. Po pár měsících jsme to dopracovali ke krásnému vyslovení písmene L na konci slov.

„Báječné, vidíš, jak jsi šikovná!“ nadšeně chválila logopedka. Nevím úplně přesně koho, protože většina práce logopeda se odehrává před zrcadlem, kde společně s dítětem poctivě sledují, jestli je technika vyslovování správná. K podezření, že byla pochvala mířena spíše k ní než k dceři, mě kromě toho, že se logopedka dívala hodně rovně před sebe, přivedl i fakt, že její L bylo objektivně lepší.

„A teď když už tak krásně umíš L na konci, zkusíme zařadit i slovíčka, která ho mají uprostřed. Postupně jich pár přidám, ano?“ navrhla dceři postup. Ta se na mě tázavě podívala. Asi jí přišlo, že s někým, kdo se celý den baví opakováním slov „kotel“, „postel“, „sopel“, už strávila času víc než dost.

Nakonec pokrčila ramínky, řekla „puoč ne, kuidně“ a postoupila do dalšího kola.

Logopedka se zadívala dlouhým pohledem plným bolesti kamsi vysoko nad zrcadlo.

„Hotel,“ řekla ona.

„Hote-L,“ řeklo dítě důrazně a jazyk mu při tom ukázkově mlasknul o spodní čelist.

„Klepal,“ nenechala se zaskočit logopedka.

„Kuepa-L,“ odvětilo rutinérsky dítě.

„Kostel,“ přitvrdila pedagožka.

„Kofte-L,“ rozhodlo se dítě ukázat, že není žádná ovce, aby opakovalo přesně, co mu kdo nakuká.

„Želva,“ uchýlila se logopedka ke lsti.

„Žeuva-L,“ řeklo dítě.

Kamsi vysoko nad zrcadlo jsme se teď dívaly dvě.

Po pocitově dvanácti letech tréninku se naše šestileté dítě dostalo k písmenku R. „Tdnka, Tdenýtdky,“ halekala vyhajpovaná logopedka.

Dítěti jí bylo zjevně líto, tak na její hru naoko přistoupilo, v normální řeči však usilovně staví R kamsi hluboko do krku.

„Nauč ji říkat prdel!“ radili moudří.

„Trdlo si prdlo,“ šeptala jí do ucha sestra.

Dcera však jen cudně zavrtěla hlavičkou, že takové nepřístojnosti říkat nebude (delikátní povaha po mamince, já bych prdel nikdy nenapsala, natož abych to řekla nahlas).

Po dalších osmdesáti tisících sezení se usadilo L a jakž takž se tu a tam povede R a pojďme předstírat, že sykavky už jsou taky snesitelné. Fyfeu už k nám nechodí, nahradil ho téměř dokonalý sysel, dalo by se tedy hovořit o úspěchu. Jeden by skoro usnul na vavřínech.

„Maminko, mám domácí úkol,“ řekla mi onehdá dcerka a použila při tom L jak z brožury. „Tady mám čísla, mám je dát do zádku. Ale nevím, v jakém pozadí.“

Do pozadí práce, vypadá to, že jdeme na Ř.

Korektura nekorektního jazyka

Tak nám OSN doporučilo nepoužívat genderově nevyvážená slova jako manžel/manželka, přítel/přítelkyně. Osobně to považuji za výborný nápad na cestě k rovnoprávnosti. Přestanu říkat manžel a do roka jsem ředitelka.

Ostatně OSN není první, kdo přišel na to, že špatná rétorika mění naše podvědomí a utiskuje, kudy chodí, tedy i nás ženy. Může se říkat ženy? Teď si nejsem jistá. Máme údajně padesát dva genderů, nemám nejmenší tušení, jak se všechny asi tak můžou nazývat. Zkrátka myslím to pohlaví, co pracuje i při nachlazení.

Všichni víme, že Západ je v těchto věcech odjakživa dál. Ostatně pro příklad nemusíme chodit daleko. V Čechách se například už dávno říká „hadr“, zatímco v tomto smyslu konzervativnější Morava zpátečnicky používá slovo „hadra“ podle vzoru „žena“.

Zatímco „gauč“ je tedy rodu mužského, moravská „hadra“ je neodmyslitelně spjata s ženou. A to je do nebe volající skandál, který vede do područí celé generace Moravanek, aniž by tyto tušily, čím to, že jsou tak utiskovány.

A to není všechno, v čem jsme my, osoby pohlaví, o kterém se už asi nesmí mluvit, rétoricky diskriminované! Vždyť čeština, náš rodný jazyk, s námi počítá jen tak napůl! Zatímco mužské rody mají jako svůj vzor „muž“ a „pán“, ženský rod disponuje pouhopouhou jednou „ženou“.

Jak vidíte, je nám podsouváno, že svět má více mužských vzorů než těch ženských! Začínají mi docházet vykřičníky, jak jsem z toho rozvrkočená!

Ostatně pojďme se na problematiku nevhodných vzorů podívat blíže. Když si promrskáme mužské vzory, pán, muž, hrad, stroj, předseda, soudce, a porovnáme je s ženskými žena, růže, píseň, kost, vidíme ten rozpor na první pohled.

Zatímco mužům je podsouváno, že mají na to, vlastnit hrad nebo aspoň stroj, jsou nejméně předsedové, ne-li soudci a život jim leží u nohou jako velkým pánům, žena je odsouzena k stupidnímu prozpěvování při čichání růže a jejím životním cílem by mělo být zůstat až do smrti pěkná kost.

Jsem upřímně ráda, že ženské rody nejsou služka, kůže, plíseň, zlost. Protože co mě na to OSN upozornila, dělá se mi u cídění toaletní mísy opar.

Záměrem OSN bylo především zabránit tomu, aby se v angličtině mnoho slov označujících například povolání ukončovalo slovem „man“, které znamená muž, ale používá se i ve významu člověk. Anglicky totiž policistu nazveme policeman.

Jeden by řekl, že jsme z problému venku, čeština má totiž běžně používané tvary „policista“ i „policistka“, ale protože člověk nikdy neví, jestli se osoba s plnovousem cítí být ženou, mužem nebo rohlíkem s máslem, budeme muset začít říkat to policisto podle vzoru to trdlo.

Nerada bych zlehčovala utrpení lidí, kteří se cítí být ve skupině například cyklogenderistů, což jsou lidé, jejichž pohlaví se mění s každým menstruačním cyklem. Mám pro to pochopení. Mé pohlaví se s každým menstruačním cyklem mění ze ženy přes vlkodlaka v plačku a zpět, rozhodně bych to tedy nepodceňovala.

Pochopitelně i necrogender, tedy skupina lidí, která je prý nejčastěji zrzavá a má údajně pocit, že pokud vůbec kdy měli nějaké pohlaví, už v nich zemřelo, stejně jako jejich duše, má své místo na slunci.

Začínám ale trošičku cítit, že ve mně po přečtení podobných článků také něco zemřelo. A do OSN vzkazuji: Nudíte se?

Kupte si medvídka mývala!

Když se splaší amygdala

Než se člověku narodí děti, může propadnout mylnému dojmu, že všichni rodiče tak nějak přirozeně vědí, co mají ve všech situacích týkajících se potomstva dělat. Příroda nám to přeci prozradí, myslí si ti lehkomyslníci.

K tomu bych s dovolením něco málo fundovaně ze zkušenosti podotkla. Konkrétně by to byla dvě slova. To první je „cha“, to druhé pak „cha“. Dohromady to zní takto: „Cha cha!“

Rozhodla jsem se na problémy spojené s komunikací s dětmi podívat trochu vědecky. Čím to, že když řeknete: „Běž si uklidit pokojíček!“, dítě se zvedne a odejde si malovat? Jak se to stane, že na povel: „Pospícháme, rychle se obleč!“ se dítě začne soustředěně šťourat v nose?

Je snad jazyk dětí a rodičů rozdílný? Znamená slovo „pospíchat“ v dětské řeči „lego“? Je slovo „telefonovat“ synonymum pro povel ke řvaní? Máme šanci se ten jazyk někdy naučit? Samé otázky!

Není přeci možné, že by celá ta věc neměla žádné vysvětlení. Nastudovala jsem literaturu, zhlédla několik odborných videí a došla k převratnému zjištění. Přátelé – už vím, čím to je. Může za to amygdala.

Amygdala je nejstarší část mozku, která vyhodnocuje, jestli jsme se dostali do ohrožení života. Pokud nabude dojmu, že nám hrozí nebezpečí, spustí fyzickou reakci. Tělem nám projede extra dávka adrenalinu a my zareagujeme buď útěkem, nebo útokem. Až pokud amygdala usoudí, že je vzduch čistý, dovolí mozku posunout informaci do té části, která ji relevantně zpracuje.

Nevhodně formulované věty v dětech údajně vzbuzují pocit útoku a vůbec se v mozku nedostanou k centru pro vykonávání domácích prací! Neustálým hulákáním a rozkazováním v nich aktivujeme amygdalu tak moc, že jen ti malí nevděčníci zaslechnou náš hlásek jako konipásek, zahlédnou cíp maminčiny zástěrky, ba i její stín – splaší se jim amygdala.

Jako onehdá. Dceru jsem láskyplně upozornila na to, že jestli ještě jednou zakopnu na chodbě o její tašku, tak jí vyhlásím válku.

Ona šla a umyla si ruce. Svou výhrůžku jsem upřesnila a zahrnula do ní příslib jistých prvků násilí. Ona šla a uklidila papouškovi.

Soustředila jsem se na přenos informace mezi námi a zcela jasně vyjmenovala, o co všechno přijde, pokud ta taška nezmizí. Dcera šla, dala mi pusu a informovala mě, že má pocit, jako by v místnosti někdo mluvil.

Jednoznačně se jí vypnulo spojení mezi amygdalou a zbytkem mozku. Podvědomě cítila, že je potřeba něco udělat. Bohužel však netušila co.

To si pak můžeme hlasivky vymluvit, když se nám děti přepnuly do obranného režimu! Rada je však snadná. Namísto pokřikování jak na tržišti prý máme volit věcný tón a oznamovat, co chceme, a ne co nechceme. „Tu tašku je potřeba odnést na její místo,“ měl by znít můj požadavek, pokud bych chtěla překonat vodní příkop v podobě zbytnělé amygdaly.

Můžete si to vyzkoušet na manželovi. Schválně, jak zareaguje, když na něj zařvete: „To tě ani nenapadne mi cestou z práce koupit sadu šperků?! Kolikrát ti to mám říkat?! Tady člověk co si neudělá sám, to nemá!“. Druhý den se pokuste o věcný tón bez obviňování a manipulace. Můžete údajně zapojit možnost výběru, to prý funguje báječně. „Drahý, je potřeba mě ozdobit. Koupíš mi zítra brilianty, nebo smaragdy?“

Jsem zvědavá na výsledky. Kdyby to náhodou nezafungovalo, normálně ho přetáhněte smetákem a sveďte to na amygdalu.

Konec ukázky

Table of Contents

TĚŽKÝ ŽIVOT STUDENTA

Mařeno, řekni Ř!

Korektura nekorektního jazyka

Když se splaší amygdala