Přeložil Jakub Marek

Copyright ©2018 by Michael Mammay

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright ©2021 for Cover illustration by Sébastien Hue

Copyright ©2021 for Cover Design by Guido Caroti

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7393-8

Pro mámu, která jako první uvěřila.

KAPITOLA PRVNÍ

Z raketoplánu jsem vystoupil v mizerné náladě. Mohly za ni tři dny na přeplněné lodi, dva skoky a žádný chlast. A nic dobrého nevzejde ani z toho, když se vám komunikátor rozpípá uprostřed noci. Ale pokud volá kamarád, zvednete to. A když je ten kamarád druhým nejmocnějším chlapem v armádě… no, pak už nemáte na vybranou, protože na vás má páku.

Bzučící dav kolem mě proudil všemi směry; každý desátý člověk měl na sobě tu či onu vojenskou uniformu. Veškeré viditelné plochy zabíraly barevné a oslnivé reklamy na zbrojní a bezpečnostní firmy. Ignoroval jsem jejich nabídku, a zaměřil se na ceduli označující pozemní transport. Přehodil jsem si bágl přes rameno a vrhl se do živoucí lidské řeky.

„Plukovník Butler?“ V uctivé vzdálenosti ode mě stál poručík v nažehlené uniformě a s kruhovitou nášivkou vesmírného velení, STARCOMu, na rukávu. Chlapík z ústředí.

Shlédl jsem na svou jmenovku. „Jo.“

„Pane, poručík Hardy –“

„Pobočník generála Seraty?“

„Ano, pane.“ Vykulil oči zapadlé v tmavé tváři a na okamžik zapomněl na správný postoj. Pobočníci vypadají vždycky stejně. Prkenně a formálně. Mladě. Hardy byl přesně takový. „Jaký jste měl let, pane?“

„Stál za prd.“ Cesta z Ferry 3 na Gamu 6 patří k nejkratším meziplanetárním letům, ale to neznamená, že bych ji doporučoval. „Jak jste mě našel?“

„Generál mi řekl, že mám hledat plukovníka, který má na sobě odznak Studentského velení, pane. Tady totiž vyčnívá.“ Ukázal na trojúhelníkovou zelenožlutou nášivku na mém rameni, bez nadsázky přezdívanou Pyramida smrti.

„Tohle že vám řekl?“

Hardy na okamžik odvrátil zrak. „Ne tak úplně, pane.“

Rozesmál jsem se. „Co opravdu říkal?“

„Řekl: Najděte toho nasranýho holohlavýho plukovníka s odznakem STUCOMu, pane.“

Znovu jsem se zasmál. Klasický Serata. „Jako by to mělo pomoct. Půlka z nás je holohlavá a nasraní jsme všichni.“

Hardy se na mě zadíval, ale nijak to nekomentoval.

„Vznášedlo čeká pár set metrů odtud. Smím vám vzít tašku, pane?“

„Ne, zvládnu to.“

Odmlčel se a zamračil, protože nevěděl, co má dělat, ale nakonec se otočil a šel v čele.

Řidič vznášedla nás vysadil na vyhrazeném místě u SPACECOMu. Zacházení jako v rukavičkách. Serata buď opravdu spěchal, aby si se mnou promluvil, nebo si mě kvůli něčemu předcházel.

Nejspíš obojí.

Budova se táhla k obloze, obrovská, samá ocel a termosklo, odrážející červenooranžovou záři dopoledního slunce.

„Krucinál,“ zamručel jsem.

„Vy jste tu nikdy nebyl, pane?“

„Vždycky jsem se tomuhle místu snažil vyhnout.“ Sloužil jsem u SPACECOMu nepřetržitě třicet sedm let, než jsem před časem přesedlal ke Studentskému velení, z toho dvacet čtyři let nezmrazený. Ale jaksi se mi podařilo zůstávat v poli. Velitelství nebylo můj styl.

„Vy jste s generálem kdysi sloužil, že, pane?“ Usmál jsem se. „Přesně tak.“

Hardy si bezpochyby načetl můj spis, znal každé mé umístění, ale chtěl si o něčem povídat. Neměl jsem mu to za zlé. Se Seratou jsem sloužil třikrát a nejmíň o dvou našich akcích napsali knihy. Hardy chtěl slyšet historku o svém šéfovi. Ale to se nestane. Nevyprávím historky, když jsem střízlivý. „Proč mě šéf potřebuje vidět?“

„Netuším, pane. Nesdělil mi to.“ Nezáleželo na tom. I kdyby to Hardy věděl, neřekl by mi to. Nikdo ze Seratových podřízených. Ten chlap vzbuzoval v lidech téměř fanatickou loajalitu. Sám o tom vím svoje. Proč bych si to jinak nakráčel předním vchodem do SPACECOMu tři dny poté, co mi zavolal?

Přivolali jsme si velitelský výtah a připojili se k hubenému podplukovníkovi s pěchotními frčkami. Kývl mi na pozdrav, popatřil na mou nášivku STUCOM a pak se mě jal ignorovat. Jasně. Taky na tebe seru, kámo. V životě jsem toho chlapa nepotkal, ale znal jsem ho dokonale. Veledůležitý ouřada.

„Musím pět minut mluvit se šéfem,“ oznámil Ouřada Hardymu. „Potřebuju jeho souhlas k tomuto.“ Pod paží držel tablet s bíločerveným krytem utajení třídy 4. Stiskl tlačítko horního patra.

„Jistě, pane,“ přikývl Hardy. „Teď má schůzku, ale po obědě vás k němu vmáčknu.“

„Bude mi stačit minutka.“ Ouřada si mě přeměřil očima, jako by vyzýval mě, ať něco řeknu.

Neobtěžoval jsem se. Doby, kdy jsem si s klukama přeměřoval pindíky, už dávno minuly.

Zastavili jsme v nejvyšším patře a Ouřada vyběhl ven co nejrychleji, aby měl před námi náskok. Položil ruku na skener, a dveře velitelského patra se rázem otevřely. Serata, zvíře v lidské podobě, čekal v kanceláři asistenta a mluvil se sekretářkou.

„Pane, potřebuji váš souhlas –“

„Carle! Brácho!“ Serata uťal Ouřadu v půlce slova a prosmýkl se kolem něj. Sevřel mi ruku mohutnou tlapou v polovičním potřesení a polovičním objetí, jak to kamarádi dělají.

„Pane, potřebuji jen –“

„Později, Canforro,“ odbyl ho Serata. „Pojď dál, Carle.“

Na Ouřadu – Canforru – jsem se neohlédl. Nemusel jsem. Dobře jsem věděl, jak se teď tváří.

„Nech bágl Hardymu. Přidělí ti UVH,“ pokračoval Serata.

UVH – ubikace pro vzácné hosty. Opravdu mi tu rozvinuli červený koberec. Rozhlédl jsem po něčem, co mi napoví, ale žádné vodítko jsem nenašel. Serata mě uvedl do své kanceláře a zavřel dveře. Pravé dřevěné dveře. Kdo má dnes dřevěné dveře?

„Sakra, máš to tu pěkný.“ Místnosti dominovala obrovská okna, táhla se podél dvou stěn od podlahy ke stropu; nějakých deset metrů ode mě stál masivní dřevěný stůl, u kterého by se naobědval tucet lidí. Mou pozornost zaujaly upomínky na Seratova předchozí velení, které zdobily dvě zbylé stěny, a zarámovaná, deset let stará fotka. Serata stál uprostřed na zasněženém kopci, tři vojáky po každém boku, mezi nimi jsem byl i já. Jen čtyři jsme přežili rok od chvíle, kdy nás vyfotili.

„Jo, chovají se tu ke mně poměrně hezky.“ Posadil se za stůl, opřel se a dal si ruce za hlavu. Měl krátké stříbrné vlasy a na chlapa o pár let staršího než já neskutečně husté. „Rád tě vidím, Carle.“

„I já tebe.“

„Jak si tě hýčká STUCOM?“

Odfrkl jsem si. „Pár hodin učím, sem tam doprovodím nějakýho hlavouna. Pěkně náročný blbosti. Ani nevím, jestli jim došlo, že jsem pryč. Ale je tam fajnovej místní chlast.“

„Na Feře tři vždycky pálili dobrou whisky.“

„Přinesl jsem ti flašku.“ Rozhlédl jsem se. „Kruci.

Hardy mi vzal bágl.“

Serata jen mávl rukou. „Dostaneme se k ní později.

Jak se má Sharon? Líbí se jí tam?“

„Nenávidí to. Na ni je tam moc chladno.“ Moje žena Sharon má ráda své teplíčko.

„Jo. Lizzie to tam taky vždycky nesnášela.“ Odmlčel se, tlachání skončilo a nastalo trapné ticho.

„Ten chlápek – Canforra – je pěknej pitomec,“ prohodil jsem.

Serata se zasmál. „Ne, je to správnej chlap. Jen má pocit, že všechno se musí hned. Galaxie se nezhroutí, když jeden rozkaz k přesunu podepíšu až za hodinu.“

„Posíláš do akce další vojáky?“ Od nástupu ke STUCOMu jsem boje moc nesledoval. Mohl bych, kdybych se snažil.

Ale já se nesnažil.

„Jen jednu brigádu,“ odpověděl. „Přihodím pár jednotek navíc do konce turnusu. Navýším posily na Kappě tři.“

„Ale k tomu mě nepotřebuješ, ne?“ To se mi nezdálo. Na to měl lepší řízky. Velet útočné brigádě nepatřilo k mým dovednostem.

„Ne, o to bych tě nikdy nežádal.“ Z jeho hlasu ale plynulo, že by mě požádal o něco jiného. Mohl mi to nařídit, ale to by neudělal. Nevím, jak to vím. Asi díky společné minulosti. Instinktu.

„Nechceš to už na mě vybalit?“

Nepovoláte někoho před důchodem a nenecháte ho absolvovat meziplanetární let, abyste mu sdělili dobré zprávy.

Serata si hodil nohy na stůl; až příliš nenuceně.

„Jde o vyšetřování. Pohřešujeme jistého poručíka.“

Chvíli jsem na něj zíral. Přece mě nepotřebuje na něco tak jednoduchého.

Tehdy vypálil druhou ránu.

„Ten poručík se jmenuje Mallot. Stejně jako nejvyšší radní Mallot,“ upřesnil. „Vím, že v poslední době zprávám moc nedáš, ale kdybys to dělal, věděl bys, o co jde.“

„A do prdele.“

„Přesně. Ten kluk se ztratil během akce na základně Kappa,“ dodal.

„Na frontě. Co tam dělá dítě radního? Teda, teď je docela klid, ale stejně.“

„Rodinná tradice. Každý jejich syn slouží, už čtyři sta let. A dcery mnohdy taky. Slyšel jsi o Emily Eckstedtové?“

„O Andělovi smrti? Jistě, všichni o ní slyšeli.“

„To byla sestra prababičky toho kluka.“

„Páni. Určitě to není jen jedno z těch děcek, co už nechtělo čekat na návrat domů? To se stává pořád.“ Hloupá otázka, ale potřeboval jsem čas, abych všechno pobral. Zatracená Kappa.

„No tak, Carle. Víš, že jsme udělali všechno, co jsme mohli. A taky víš, že bych tě nežádal někam letět, kdyby o nic nešlo. Ne na Kappu. Ne po tom –“

„Už je to dávno. Je to za mnou,“ lhal jsem. „Chceš, abych letěl na Kappu. Jak dlouhej výlet to je? Devět deset měsíců v mrazáku a zpátky totéž? Za rok mám jít do důchodu. Proto mě poslali do STUCOMu.“ Nechtělo se mi do toho, ale Seratu nebylo snadné odmítnout. Ne po všem, čím jsme si prošli.

„Já to vím.“ Generál shodil nohy dolů a došel k oknu. Protilehlou stranu velkého otevřeného náměstí lemovalo několik nízkých hranatých budov. „Můžeš odmítnout, jestli chceš. Máš namraženo jako každý jiný plukovník u pěchoty. A taky odbojováno. Svoje sis odkroutil.“

Vzdychl jsem. Když mi řekl, že můžu odmítnout, jenom to zhoršil. Sakra. „Sharon vyletí z kůže. Už teď jsem kvůli času strávenýmu u ledu o třináct let mladší než ona.“

„Patnáct měsíců kryoplatu plus navýšení důchodu. Zaplatíš jí terapii. Uberou jí deset let,“ usmál se Serata.

„Patnáct měsíců? Je to přece mnohem dál.“

„Pro cestu tam ti zařídím místo na VT-57. Zvládne to za necelých pět měsíců.“

„Sakra.“ Zůstal jsem sedět, ale narovnal jsem se. Velitelský transport 57 byl nejrychlejším dopravním prostředkem v celé armádě. V inventáři jsme jich měli tak patnáct nebo dvacet, a nepoužívaly se k přepravě obyčejných plukovníků. „Tohle je opravdu důležitý.“

„Je. Potřebujeme tě tam rychle, než všichni zapomenou, co se stalo,“ přisvědčil.

„To má logiku. Jak dlouho tam jeho jednotka je?“ Už zase jsem se ptal, ale v hlavě mi vířilo: Mohl si sehnat někoho jiného. Je to jednoduchá mise. Spousta chlapů by ji zvládla…

„Necelých pět měsíců.“ Serata se odmlčel. „Mám ale i něco pro Sharon. Možná pak na mě nebude tak naštvaná. Aby všechno fungovalo, budeme tě muset převelet ke SPACECOMu. A přidělíme tě k Páté vesmírné.“

Zatajil se mi dech. „Pane…“

„Tak tak.“ Otočil se ke mně. „Je to důležité. Ale taky výhodné.“

Pátá vesmírná má svou základnu na Elenii čtyři. Na mém prvním působišti. A Sharonině domovské planetě. I kdybych neměl v plánu to vzít, tuhle příležitost jsem si nemohl nechat ujít. Moje žena by mě nejspíš zabila.

„Pátá vesmírná má volné místo?“ Sevřel rty a přikývl. „Teď už ano.“

Polkl jsem. „Co chceš, abych udělal?“

„Prostě tam doleť, šťourej do všeho, sepiš hlášení. Je tam nasazená spousta lidí od zvláštních operací plus frontová brigáda. Potřebuju někoho, kdo mluví jejich řečí, ale taky chápe důležitost toho, s čím se tady potýkám. Takových lidí je málo.“

„Jistě, pane.“ Většinu chlapů na frontě nejvyšší radní federace ani v nejmenším nezajímal. „Co chceš v tom hlášení mít?“

Serata se zasmál. „Věděl jsem, že mám toho pravého.“ Nikdy bych hlášení nefalšoval. A on to věděl. Ale v každé situaci se dá najít tucet pravd. Nedalo mi práci vybrat tu, která pomůže naší straně.

„Popravdě nevím, co chci.“ Posadil se na okraj svého mamutího stolu.

Na chvíli jsem ztichl, abych se nad tím vším zamyslel, ale nic mě nenapadalo.

„Pak to nechápu. Proč já?“

„Protože nemám tucha, co tam najdeš. Může to být v cajku, můžeš tam objevit bordel. A potřebuju někoho, kdo pozná, o co jde, když to uvidí.“ Opět ztichl.

„Dohoda je taková: musí to být v cajku. Je mi jedno, co uděláš, je mi jedno, kdo si spálí prsty. Nejvyšší radní Mallot má tolik vlivu, že prakticky vlastní náš rozpočet, a mám ho přímo za zadkem. Najdi jeho kluka, nebo zjisti, co se mu stalo. Tohle musí být rychlé a neprůstřelné. Kurva neprůstřelné jako naše zbroj.“

Chvíli jsem jen mlčky seděl. Serata předstíral, že se dívá z okna, dává mi čas a netlačí na mě. „Do prdele. Doufám, že ten kluk ví, kolik problémů způsobil.“

„Nejspíš neví…“ začal, ale ztichl, jako by chtěl říct něco jiného, ale pak se rozhodl, že to neudělá. Zvláštní. Serata nikdy nic nedělal náhodou.

„Jdu do toho.“

„Skvělé. Budou nás sledovat důležití lidé.“ Vstal jsem. „To nic. Znáš mě.“

Serata se usmál.

„Jo, to znám. Proto o tom mluvím.“

Sevřel jsem si oběma rukama hruď v předstíraném gestu bolesti. „Já to chápu, pane.“

„Díky, Carle.“

„Jistě, pane. A Sharon bude nadšená. Elenia čtyři, a navíc se mě na rok zbaví.“

Serata se usmál. „Chceš jí zavolat a říct jí to?“

„Ani náhodou. To si pro ni schovávám, až se vrátím domů.“

KAPITOLA DRUHÁ

Dvacet dní poté, co jsem vyšel ze Seratovy kanceláře, jsem vstoupil do hangáru na velitelství Páté vesmírné obíhající nad Elenií 4. Říká se, že nemůžete přestěhovat celý svůj život z jedné planety na druhou za pouhé dva týdny. Ti, co to tvrdí, to nikdy nezkusili.

Uvelebil jsem Sharon v pronajatém domě daleko od všech vojenských základen, poblíž její sestry a stárnoucích rodičů. Tím uvelebením myslím, že jsem jí tam nechal pár set krabic s věcmi, které si sama vybalí; nikdy se jí nelíbilo, když jsem se jí pletl do zařizování.

Aspoň jsem se tím chlácholil. Vyprovodit mě nepřišla.

Tuhle fázi společného života jsme měli dávno za sebou. Slzavé loučení jsme si prožili už párkrát, takže jsme necítili potřebu si je zopakovat. Snadnější je loučit se doma, v soukromí. Dle mého je to tak i lepší, protože jistí lidé nesou nelibě, když jste v hangáru nazí.

Místo toho jsem si dal rande s Hardym, který měl ovšem jako Sharonin záskok trochu rezervy. Nechtěl jsem ho brát s sebou, ale Serata na tom trval. Jsem plukovník. Plukovníci nemívají pobočníky, a já ani žádného nepotřeboval, šéf si ale myslel, že ten kluk má na víc a chtěl mu dát příležitost omrknout si frontu. Serata měl toho kluka rád. Což něco znamenalo. Minimálně to, že od něj bude chtít pravidelná hlášení.

„Viděl jste zprávy, pane? O naší misi se dost mluví.“ Hardy měl na sobě těsný bojový oblek, což bylo vzhledem k tomu, kam jsme mířili, směšné.

„Snažím se jim vyhýbat.“

„V tom vám nerozumím, pane. Copak nepotřebujete vědět, co se děje?“ Odešel pro má zavazadla. Dvě tašky a krabici.

„Znám svůj úkol, Hardy. Cokoli jiného by mě rozptylovalo.“

Hardy se zarazil a podíval se na mě. Když jsem to dál nerozváděl, popadl krabici, která zacinkala.

„Pane… co –“

„Whisky, Hardy. Výtečná whisky z Ferry tři.“

„Pane, ale na transportech SPACECOMu se nesmí převážet alkohol.“

Upřel jsem na něj zrak. „A co mi provedou? Pošlou mě do důchodu? Počkat, možná by mě mohli poslat za trest na frontu.“

Hardy mě obdařil pohledem, jaký lidé obvykle nasazují, když si nejsou jisti, jestli svá slova myslím vážně.

„Pane, piloti vám to nedovolí.“

„Proto je první láhev pro ně,“ odvětil jsem.

„Pane –“

„Heleďte, Hardy, budete si muset zvyknout na jedno. Já nejsem generál Serata. Dělám věci… jinak. Projde mi to hlavně proto, že nejsem generál. Nemám na to povahu. Ani vlasy.“ Odmlčel jsem se. „Co jsem to chtěl?“

„Ta whisky, pane.“

„Správně. Hardy, jestli se kvůli tomu alkoholu dostaneme do průšvihu, budu na mou duši tvrdit, že jsem vám proti vaší vůli nařídil naložit ho na palubu. A že jste vehementně, ale marně protestoval. Můžeme se hnout dál?“

„Jistě, pane.“ Málem se usmál. Možná to někdy zvládne. Jestli mám mít pobočníka, musí mít smysl pro humor.

Náš VT-57 čekal na zvýšené plošině – monstrózní loď s přistavenými schůdky.

Nikdo by o ní neřekl, že je elegantní ani sexy. Spíš zavalitá a hranatá. Klamala však vzhledem: na tvaru ve vesmíru příliš nezáleží, mnohem víc sejde na síle motoru a hmotnosti. V tomhle VT excelovala. Na palubě vezla jen šest cestujících a tři členy posádky, aby si ideální hmotnost udržela. Zbytek tvořily jen motory a zásoby paliva. Směšně neefektivní, pokud ovšem nechcete urychleně přemístit jistého plukovníka hodně daleko.

Boty mi rachotily na železných mřížkovaných schodech, a když jsem došel k průlezu, ucítil jsem lehký vánek – přetlak vzduchu z plavidla. Když jsem vešel dovnitř, zdálo se mi to tam příliš malé na to, abych se nacházel v tomtéž monstru, které jsem viděl zvenčí. Lesklo se, jako by tu někdo nedávno vyměnil snad všechno, a ve vzduchu byla cítit sterilita.

Prostoru pro cestující vévodilo devět horizontálních kryokomor rozmístěných do tří řad po třech. Samozřejmě nechápu, proč se tomu říká kryo. Už několik set let se zmrazování pro stázi nepoužívá. Asi zvyk. Ale ať už se jim říká jakkoli, byly komory doplněné šesti velkými pohodlnými černými sedadly, třemi u každé stěny. Potřásl jsem si rukou s pilotkou, druhým pilotem a lékařkou. Tak to dělám pokaždé, kdykoli nasednu na něco, co lítá. Říkejte tomu pověrčivost, jestli chcete. Každopádně jsem pořád naživu, takže asi tak.

Většinu letu řídí počítač, lidi mají na starosti pohyb v rámci sluneční soustavy těsně po startu, než se sami odeberou do vlastních kryokomor. Nedokázali by loď ovládat tak dobře jako počítač, ale myslím, že každému je příjemnější, když velí člověk. Vím to podle sebe. Doktorka nás všechny bezpečně uspí a pak taky půjde spát. Asi ani nechci vědět, jak to zvládne sama.

„Pane, mám tu pro vás bojový oblek, kdybyste si ho chtěl vyzkoušet ještě před odletem,“ nabídl mi Hardy.

„Je to klasické elko?“

Dokážu se nacpat do středně velkého obleku, kdyby bylo třeba, ale dávám přednost troše prostoru navíc, ať se můžu hýbat, a nárameníky velikosti M mě obvykle dřou.

„Ano, pane.“

„Potom mi padne.“ Ohlédl jsem se. „Matko všech planet, to už nic zářivějšího neměli?“ Polymerový prsní plát doslova svítil.

„Je úplně nový, pane.“

„To mi došlo, Hardy. Ale žádný strach, na frontě to vůbec nebude vyčnívat.“ Trochu mě má slova zamrzela. Hardy mi připomínal psa, kterého přistihli, jak kadí, kam nemá. Ten kluk to myslel dobře. Ukázal jsem na opotřebovanou soupravu o dvě skříňky dál se zahnědlým povrchem, odranou vestou a trhlinou na pravém boku. „Vidíte, takhle má vypadat oblek.“

Ze sedadla na konci vstal muž. „Ten je můj, pane. Seržant McCann. Vaše OS.“ OS. Osobní stráž. Další námitka, na kterou Serata neslyšel. Gorila, kterou na tuhle cestu nepotřebuju.

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ