FRANCO FORTE – SCILLA BONFIGLIOLI

DĚVČÁTKO A NACISTA

IKAR

Přeložila Alice Macková

La bambina e il nazista

Copyright © 2020 Franco Forte and Scilla Bonfiglioli

This edition published in agreement with Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA)

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7392-1

Tato kniha je dílem fantazie. Osoby a místa, o nichž pojednává, si autoři vymysleli, aby vyprávění dodali nádech opravdovosti. Jakákoliv podobnost se skutečnostmi, místy a osobami, žijícími v současnosti či minulosti, je zcela náhodná.

franco-forte.it

facebook.com/scilla.bonfiglioli

Mému synu Stefanovi, který sice nemá knihy v oblibě,

ale je tak zvědavý, že strká nos (a ruce) do všeho, co vidí.

A často tomu rozumí líp než já…

Franco Forte

Valerii a Hassanovi, z celého srdce.

Scilla Bonfiglioli

Kapitola 1

1

Hans Heigel věděl, že změny nikdy nepřicházejí nečekaně.

Když každé ráno otevíral okno, mohl spatřit, jak z mlhy, jemně načrtnuté na obzoru Osnabrücku, vystupuje hora Piesberg. Pak obvykle odtrhl zrak, oblékl si uniformu, vyrazil na své pracoviště a na ten výjev zahalený do oparu zapomněl. Až odpoledne, když zvedl oči od papírů, si všiml, jak se hora s úbočím zbarveným dorůžova a dofialova majestátně rýsuje nad městem. Kdy se z mlhy vynořila, pro něj zůstávalo záhadou, protože se během své nezáživné a monotónní práce v malé detašované kanceláři nenechal rozptylovat. Ale ta změna se určitě udála postupně, téměř jako by představovala námitku vůči hrozné válečné vřavě zuřící v dáli.

Hans si zapnul čisté a pečlivě vyspravené sako. Tahle obrana, to, že se schovával nejen do uniformy, ale i do svého malého světa tvořeného čísly a logistikou, jednoduchého a určitým způsobem děsivého, se pro něj stala nezbytnou, když se Německo po prohrané Velké válce zmátořilo a zaútočilo na každého, kdo nechápal, že nastal čas se znovu postavit na nohy.

Ve skutečnosti to nechápal ani on sám. Nechápal všechnu tu zlobu, tu krutost, která vypadala, že nikdy neskončí… Ale mlčel a skláněl se nad papíry, zabraný do práce, aby nemusel vnímat, jak se svět mimo jeho mizernou kancelář mění.

Přesto věděl, že změny nevyhnutně přijdou, a to tehdy, kdy je bude nejméně očekávat. Možná ne nečekaně, ale postupně, den po dni. Pomalu jako opar, který se povaluje na hrbolcích Piesbergu.

Zatím je ale lepší se skloněnou hlavou čekat na chvíli, kdy bude zase moct zdvihnout zrak, až ta změna konečně nastane.

Za zdmi jeho kanceláře.

Za horou Piesberg.

Za městem.

Až se všechna mlha zahalující svět konečně rozptýlí.

2

„Zapni rádio,“ požádal Hans svoji ženu, když usedali ke snídani.

Ingrid sotva pohnula koutkem úst, nalila mu čaj a zdánlivě se soustředila, aby ani kapka neukápla na sněhobílý ubrus. Když před něj postavila šálek, naklonila se, aby mu upravila límeček uniformy. Ale jeho prosbu neuposlechla.

„Ingrid. To rádio…“

Před několika dny zlikvidovali ghetto v Krakově a v tom varšavském zuřilo povstání. Rozhlasové zprávy dále popisovaly stále zmatenější a kritičtější situaci v Polsku. Akce Reinhardt vrcholila a vyklizení židovského ghetta bylo tou fází operace, která měla zbavit polské území Židů.

„Hansi, prosím tě,“ vzdychla Ingrid a na čele si upravila blonďatou kadeř, která se jí uvolnila z účesu. Nic nedodala, pouze mu naznačila, že před ní si nemusí na nic hrát, že ona ho odpovědným úřadům neudá, když každým dnem nebude věrným synem Říše.

Hans by měl svoji ženu usměrnit. Věděl, jak je nebezpečné zvolnit, podlehnout iluzi harmonie panující v jeho domě, kam nemohl nikdo znenadání vpadnout a obvinit ho. Ale Ingrid byla tak krásná, když sklonila hlavu a povzdechla si „Hansi, prosím tě“, nebo když se procházela ve světlezelených šatech, když přivírala rty a soustředila se, aby našla správnou desku do gramofonu, že se mu nechtělo tvářit se tak zamračeně, jak se naučil předstírat.

Pozoroval ji, jak otočená zády k němu pokládá gramofonovou jehlu na desku, a jídelnu zvolna zalily noty Wagnerovy hudby. Oba zbožňovali hudbu a jejich domovem stále zněly tóny Beethovenových symfonií, klasických skladeb a německých písní.

„Není to takhle lepší?“ usmála se na něj přes rameno.

Hans neodpověděl, ale uvnitř se zachvěl: Ingrid je příliš dokonalá, všechno vypadá příliš dokonale v tom domě daleko od války, od zběsilého ryku děl a smrtelných výkřiků. Nesmí dopustit, aby mlha zahalila i je. Nesmí dovolit, aby se nacistické šílenství usídlilo i mezi zdmi, které sám zbudoval, aby ochránil sebe a svoji rodinu.

Otřel si ústa, vstal a pocítil slabost v nohou.

„Kde je Hanne?“ zeptal se a rozhlédl se. „Ještě spí?“

3

Hanne spala. Nebo spíš dělala, že spí. Hans to hned pochopil a potlačil úsměv.

Bledé slunce ji skrz okno hladilo po obličeji a dlouhých zlatavých vlasech rozprostřených na polštáři, zatímco ona zatvrzele držela oči zavřené.

„Snídaně je na stole,“ řekl jí nakonec.

„Ach jo,“ bránila se a otočila se na bok.

Hans si sedl vedle ní. „Tak šikovná holčička jako ty nezlobí, když má vstávat.“

Hanne si povzdechla. „Nechci.“

„Nechceš zlobit, nebo nechceš vstávat?“

Dětinská zlost jí zkřivila rty do úšklebku, který Hanse zabolel u srdce. Pohladil ji po vlasech a naklonil se, aby si k nim přivoněl a políbil je. Voněly šamponem a tím, co světu již delší dobu chybělo: čistotou.

„No tak, holubičko moje. Šup z postele. Teď přijde maminka.“

„Ty tu nemůžeš zůstat?“ Hanne doširoka otevřela oči, aby se na něj podívala. Obrovské, zářivé a modré jako letní nebe. „Zůstaň se mnou.“

Hans by za svoji dceru dal život. Pro ni by v jakékoliv válce bojoval klidně sám. Pravdou ale bylo, že se o malé děvče neuměl starat. Ingrid v tom byla nejlepší, jak se na správnou matku patřilo. Jeho místo bylo na posádce v Osnabrücku.

„Přijdu zase večer,“ slíbil jí. Podal jí Slečnu Zvědavou, milovanou panenku, která jí v noci spadla pod postel. „A budeš mi vyprávět všechno, co jste s maminkou dělaly.“

Vrátil se dolů a v srdci mu zůstala vzpomínka na blankytně modré oči jeho milované holčičky. Na prahu domu políbil Ingrid na tvář a pak si to namířil k místu, kde měl pokračovat v plnění svých povinností pro Německo.

Rozechvěle si přál, aby mu šlo předstírání lépe než jeho dceři.

4

Osnabrück tvořil shluk domů se symetrickými střechami světlých odstínů, které se ztrácely v nebi jarního rána. Uprostřed stromů vysázených po stranách ulic a ticha, které kolem panovalo, to byl malý ráj vzdálený od válečného běsnění.

Při chůzi musel chtě nechtě potichu vyslovit to slovo: válka. V ústech mu po něm zůstala divná chuť, chuť zrezivělého železa, s odpornou příměsí dehtu. V mysli si přehrával trýznivé obrazy, záblesky na bledém nebi, výbuchy a řinčení zbraní, rytmické skřehotání propagandistického zpravodajství v rozhlase. Při pohledu na Osnabrück mu všechny ty výjevy a zprávy připadaly jako lži, pohádky pro dospělé, které dal dohromady někdo, jehož jediným cílem bylo vzbudit strach. Nebo možná něco předstírat – právě tak, jak to dělá on sám.

Uvědomil si, že se usmívá. Byl to hořký úsměv, který měl nádech studu, protože nejen, že nedělal nic, aby se postavil tomu šílenství, ale navíc skláněl hlavu a jeho pohled se stával bezcitným, aby se přizpůsobil šedé barvě v očích lidí, kteří ho obklopovali.

Věděl, že změny nepřicházejí naráz, ale proti dobám jeho mládí se život hodně změnil. I v Osnabrücku, kde všechno vypadalo netečně. Změny byly jako mlha, která pomalu stoupala, a člověk si přitom ničeho nevšiml.

Hans si vzpomněl, jak si rodiny před válkou odpíraly sobotní pečeni s brambory, aby ušetřily peníze, a ty pak věnovaly armádě. Vzpomněl si, že nikde mimo města nebyla žádná ghetta a že se Židé volně pohybovali po ulicích. Vzpomínal na vesnickou chudobu a zasmušilé pohledy lidí.

Podle rozhlasových zpráv byly teď ulice čisté, armáda silná a oči Němců zářily hrdostí.

A on byl přesto nucen se stále více uzavírat do svého světa plného přetvářky.

5

V kanceláři posádky panoval řád a systém. A kdyby to místo bylo královstvím, králem by bez stínu pochybnosti byl kapitán Franz Meyer, muž s rozložitými rameny a ostrým pohledem, i když už měl na hřbetě pěkných pár křížků.

Když ho Meyer viděl přicházet, přivítal ho bubnováním prsty na stůl, což byl pokyn, aby si sedl naproti němu. Položil před něj složku dokumentů, které měl podle stanovených postupů zkontrolovat a orazítkovat. Válka byla možná od Osnabrücku daleko, ale posádka byla jedním z orgánů, díky nimž pokračovala a které tvořily spletitý celek kanceláří a vojenských posádek rozmístěných na německém území jako cévní systém.

„Je jich víc než obvykle,“ všiml si Hans.

Meyer se uvelebil do opěrky křesla.

„Je jich víc než obvykle, protože tahle válka je větší válka než obvykle,“ odpověděl. „Přečti si hlášení o Operaci Reinhardt.“

Hansovi to chvíli trvalo.

Pročetl si spisy a prostudoval informace o koncentračních táborech, které Říše jen v loňském roce otevřela v Polsku. Čtyři lágry byly vybudovány a zprovozněny v Chełmnu, Bełżci, Sobibóru a Treblince, všechny skryté uprostřed tmavých lesů bičovaných větrem a zařízené s jediným cílem postupně likvidovat transportované Židy.

Hans se snažil neprozradit své emoce a pročítal údaje uvedené na konci spisu, z nichž mu šla hlava kolem – počty Židů poslaných do kremačních pecí nebo nakupených v obrovských hrobech. Jen stěží myslel na to, že jsou za těmi čísly lidé. Mezi nimi se určitě najde někdo, kdo před rokem 1941 chodil po ulicích Osnabrücku.

„Co se děje?“ probral ho Meyer. „Zbledl jsi.“

„Nic,“ zalhal a jeho pohled opět zkameněl. Naoko zakašlal a pak zaťukal na papíry. „Vidíš tohle? Náklaďáky na plyn. Co to je?“

Meyer se naklonil, aby se podíval. Pak se opět s přemýšlivým výrazem usadil a bříšky prstů se hladil po hranaté bradě.

„To je Himmlerův nápad. Nacpou vězně do náklaďáků a udusí je plynem z motorů starých ruských obrněných vozů. Možná to není hezká smrt, ale je rychlejší a levnější.“

Hans cítil chlad na rukou. Často o těchto věcech nemluvil a nedokázal rozeznat, jaký odstín má barva hlasu jeho nadřízeného. Byl to hořký sarkasmus? Nedůvěra? Nebo něco jiného? Nevěděl – obvykle se omezil pouze na to, že nad kapitánovy podpisy připojoval razítka.

„Hnusí se ti, že ano?“ Meyer se na něj upřeně díval zelenýma očima, jako když kočka sleduje myš. „Tyhle věci.“

Chlad postoupil z rukou až k Hansovu srdci. „Já, popravdě…“

„Nic si z toho nedělej. I mně se to hnusí.“

Hans si s překvapením všiml, že jeho nadřízený říká pravdu: Franz Meyer nic nepředstíral, byl upřímně znechucený.

„Já jsem ve Velké válce bojoval,“ zabručel kapitán. „A už jsem jednou viděl Německo na kolenou. Když se mluvilo o krvi a půdě, cítil jsem naději na obrození. Když se mluvilo o tom, že znovu povstaneme z bohatství našich polí a divoké krajiny, z čistoty našich snů a naší krve, díky které jsme tou nejčistší rasou, jež je hodna vést ostatní.“ Na chvíli se odmlčel, hleděl do prázdna a pak potřásl hlavou. „Tohle všechno, Hansi, nemá s těmi sny nic společného. To, co je v těch hlášeních, je jenom noční můra.“

Hans se rozhlédl a nedokázal potlačit podezření, že se jedná jen o past, o nějaký způsob, jak prověřit jeho věrnost Říši. „To, co říkáš…“ Meyer se rozesmál.

„Buď klidný, nikdo tu není.“ A pak se k němu naklonil. „Německo se změnilo, Hansi. A my všichni s ním.“

Kapitola 2

1

Vrátil se domů, když se nad město snášel večer. Ulice postupně temněly a vzduch rychle zchladl jako v zimě, která nedávno skončila.

Nenamáhal se zapnout si kabát přes uniformu: Chlad spolu s pedantským tónem Meyerových slov a s mastnou pachutí výfukových plynů z ruských obrněných vozů, který téměř cítil na jazyku, mu pronikl do morku kostí a až do jeho duše.

Zrychlil krok, a tak holínky rytmicky dupaly po asfaltu. Až když konečně spatřil obrys svého domu, ulevilo se mu.

2

Jeho dům byl krásný, měl čistou omítku a špičatou střechu. Vypadalo to, že na něj vzdálená válka dosud nedosáhla. S malou předzahrádkou a košatými stromy podél plotu z kovaného železa, který ho odděloval od ulice, vypadal jako rajský kout, jejž se Hans držel zuby nehty a který by bránil ze všech sil.

Otevřel branku a vkráčel na cestičku. Na schodech vedoucích ke vstupním dveřím ležela hromada borovicových šišek vedle káči z nabarveného dřeva. Hans se usmál a představil si malou Hanne, jak si venku hrála. Podíval se nahoru k podkroví, kde hnízdily holubice, z jejichž poletování se jeho dcera mohla zbláznit radostí.

Žádného ptáka nezahlédl. Padl večer a holubice se uchýlily do svých hnízd, po čemž toužil i on sám.

„Ingrid,“ zavolal, když vstoupil do domu a zavíral za sebou dveře.

Nikdo mu neodpověděl.

Svlékl si kabát, hodil ho na opěradlo křesla a rozhlédl se. Dům byl jako vždy obrazem pořádku a čistoty. Ale přesto necítil obvyklou vůni polévky nebo pečeně vycházející z kuchyně. Poodstoupil špičkou boty z koberce, protože bláto na něm byla jedna z mála věcí, které dokázaly jeho manželku vykolejit.

„Ingrid?“ zavolal znovu.

A znovu žádná odpověď. Jenom tichý zvuk kroků nahoře.

Hans cítil, jak mu hrudník pomalu zaplavuje strach. Něco je jinak.

Nehraje hudba, napadlo ho. Bylo to něco tak neobvyklého, až se mu z toho stáhl žaludek. Žádná Wagnerova skladba, žádná Beethovenova symfonie, ani žádná písnička, která by mu zněla na uvítanou. Nic, co by Ingrid a Hanne v jejich domácké samotě dělalo společnost.

S určitou obavou se zadíval na schody vedoucí k pokojům.

Proč se bojím? zeptal se sám sebe. Přesně to nevěděl, ale v těchto dnech představovala každá sebemenší odchylka od každodenního stereotypu hrozbu, možnost, že něco temného a nebezpečného nakonec dolehlo i na ně.

Cítil v těle napětí a už se chystal vystoupat po schodech, když se nahoře objevila jeho žena.

„Hansi…“

Úleva, která prohloubila jeho dech, se při pohledu na ni rychle vytratila a dostavil se hmatatelný strach. Jeho manželka měla na sobě stejné pastelově zelené šaty jako ráno, ale byly tak zmačkané, že působily téměř jako špatně střižené. Zatínala a povolovala bílé pěsti, a přitom žmoulala látku, jako by se jí nechtěla pustit. Jemný obličej, jehož tváře obvykle zářily jarními barvami, byl sinalý. Vlasy se uvolnily ze sponek a kadeře neuspořádaně splývaly na ramena.

„Hansi…,“ opakovala.

Když stoupal po schodech, Ingrid zavrávorala, udělala krok vpřed a zakopla. Tak tak se mu povedlo ji chytit a cítil, jak je vysílená a lehká. Pak začala vzlykat.

„Ingrid, co se děje?“

„Za to můžou oni,“ sykla manželka a muchlala si šaty. „Možná všechny ty příběhy… byly pravdivé, možná jsme je měli poslouchat.“

Hans zavrtěl hlavou. „O čem to mluvíš? Co se děje?“

Chytla ho za rukáv uniformy a uchopila jeho ruku mezi svoje. Měla ledové prsty. Hans se jí snažil číst v očích, ale viděl v nich jen zmatek a velký strach.

„Hanne není dobře. Je bledá, těžce dýchá. Doktor… říká, že asi dostala nějakou tu nemoc od Židů a že teď s tím už nemůže moc udělat.“ Hans cítil, jak se mu zastavilo srdce.

„Prosím tě, udělej něco…,“ zašeptala Ingrid.

„Kde je?“ zeptal se jí. „V pokoji? Doktor tu ještě je?“

Zavrtěla hlavou. Znovu ho chytla za ruku a tentokrát ji stiskl. Vyšli nahoru společně a společně vstoupili do Hannina pokoje.

3

„Ahoj zlatíčko. Jak se ti daří?“

Hanne jim neodpověděla. Vlasy měla rozprostřené na polštáři jako ráno, pootevřená ústa zoufale toužila po vzduchu, Slečna Zvědavá znovu ležela na zemi. Hans ji sebral, ale zaváhal a zůstal stát v nohách postýlky, v uniformě příliš tmavé barvy pro dívčí pokojík a v černých holínkách na maličkém kulatém koberci.

„Dnes ráno nechtěla vstávat,“ vysvětlila mu Ingrid. Klekla si vedle Hanne, hladila ji po zlatavých vlasech a otírala jí zpocené čelo. „Myslela jsem, že si vymýšlí, ale když jsi odešel, nechtěla snídat. Rozhodla jsem se, že ji nechám ještě chvíli spát a že zůstane doma.“

„To jsi udělala dobře.“

Hanne byla bílá a překrásná, jako princeznička z pohádky, ze zlata a sněhu. Byla krásná, i když její otevřené zbledlé rty lapaly po vzduchu a ručky svíraly přikrývku, kterou jí Ingrid vytáhla až k bradě.

„Tatínku?“ zavolala slaboučkým hlasem, až z něho tuhla krev v žilách.

Hans šel blíž a naklonil se nad ní. „Jsem tu, maličká. Říkal jsem ti, že se vrátím.“

Hanne přikývla a přimhouřila oči, aby na něj líp viděla. Panenku vsunul vedle ní pod přikrývku.

„Měj ji u sebe, tak tě ochrání.“

„Slečna Zvědavá pořád padá. Viď, mami?“

Ingrid se usmála, když jí z maličkého obličeje otírala pot.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

1

2

3

4

5

Kapitola 2

1

2

3