Ellen Marie Wisemanová

SBĚRATELKA SIROTKŮ

IKAR

Přeložila Zděňka Zvěřinová

The Orphan Collector

Copyright © 2020 by Ellen Marie Wiseman

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4475-3

Pro svou drahou rodinu

Všechny vás miluju

PRVNÍ KAPITOLA

PIA

28. září 1918

Za slunečného zářijového dne panoval v slavnostním průvodu na podporu vládních dluhopisů určených k financování spojeneckých vojsk jásavý chaos a rozléhaly se vlastenecké pochody od Johna Philipa Sousy. Nikdo přitom netušil, že se přeplněnými filadelfskými ulicemi nepozorovaně a neslyšně šíří smrtící virus. Přes dvě stě tisíc mužů, žen a dětí mávalo americkými vlajkami a strkalo do sebe, aby na více než dvě míle dlouhou komunikaci získalo co nejlepší výhled. Vzadu stojící lidé povzbudivě volali přes hlavy a ramena šťastnějších přihlížejících na vojenské kapely, skauty, ženské pomocné sbory, příslušníky námořní pěchoty, námořníky a vojáky. Nad hlavami jim přelétala letadla, koně táhli osmipalcové houfnice, vojenské jednotky předváděly výcvik s bajonety, kostelní zvony vyzváněly a policejní píšťalky hvízdaly. Staří přátelé se objímali a potřásali si rukama, páry se líbaly a děti se dělily o sladkosti a limonády. Dychtiví diváci neměli ani tušení, že z přístavu Naval Yard unikla smrtelná nemoc, že včera místní nemocnice přijaly přes dvě stě lidí a spousta odborníků na nakažlivé choroby naléhala na starostu, aby vojenskou slavnostní událost zrušil. Nikdo však varování nedbal. Lidé přišli podpořit vojáky, nakoupit válečné dluhopisy a během válečného období dát najevo, že jsou vlastenci. Nejvíc jim záleželo na tom, aby spojenecká vojska v Evropě zvítězila a fricové se nedostali do Ameriky.

Mnoho přihlížejících slyšelo o tom, že v Bostonu a New Yorku propukla chřipka, ale vedoucí laboratoří ve filadelfském Phippsově institutu právě oznámil, že objevil příčinu nemoci, která potíže působí – Pfeifferův bacil. Místní noviny psaly, že chřipka nepředstavuje žádné nebezpečí, protože je to nemoc stará jako lidstvo samo a většinou má souvislost se znečištěným ovzduším, mlhou a zamořením hmyzem, avšak nic takového obyvatele Filadelfie netrápí. Proto působilo logicky, že když se budou všichni chovat podle doporučení ministerstva zdravotnictví – budou mít chodidla v suchu, zůstávat v teple, jíst víc cibule a často větrat –, žádné nebezpečí jim nehrozí.

Třináctiletá Pia Langeová však věděla, že se něco děje. Důvodem nebylo to, že jí nejlepší kamarád Finn Duffy vyprávěl o mrtvých námořnících, které jeho starší bratr viděl před místní hospodou, ani plakáty na telegrafních sloupech a budovách, které hlásaly: „V případě, že si potřebujete zakašlat nebo si kýchnout, vždy si přiložte před obličej kapesník, papírový ubrousek či kousek látky“ anebo „Zakrývejte si ústa! Chřipka se šíří kapénkami z nosu a úst!“

Pia věděla, že se schyluje k něčemu neblahému, protože jakmile s matkou a dvojčaty v proutěném kočárku došly na přeplněnou ulici, kde se konala slavnostní přehlídka, zmocnil se jí neklid, který jí připomínal dusno před letní bouří nebo nevolnost těsně předtím, než se jí zvedl žaludek. To, že v davu cítila rozrušení, u ní nebylo nic nového – nikdy nezapomene na paniku, která se jí zmocnila, když poprvé kráčela po rušných filadelfských ulicích nebo když ji Finn přesvědčil, aby se s ním šla podívat na první vyplutí válečné lodě z ostrova Hog, jehož se kromě třiceti tisíců lidí zúčastnil i prezident Wilson, a hladinu křižovaly remorkéry, parníky a výletní lodě zdobené americkými vlajkami.

Jenže tohle bylo jiné. Jako by ji ze všech stran svíralo něco, co neuměla pojmenovat, cosi těžkého, neviditelného a ohrožujícího. Nejdřív to přisuzovala horku a přeplněným chodníkům, ale pak poznala povědomou sklíčenost, které se od malička snažila vyhýbat, a náhlé zdrcující vědomí, že se tu odehrává něco nesmírně zlého. Znovu si připadala jako malá holčička, která se před návštěvou schovává za máminu zástěru a neumí vysvětlit, proč si odjakživa chce hrát pouze sama. Nechtěla si potřásat rukama, objímat se ani sedávat nikomu na klíně. Byla vděčná, že ji ostatní děti nepřibraly mezi sebe, když hrály kickball nebo skákaly přes švihadlo, a zároveň jí to rvalo srdce.

Když viděla, jak chlapci v obnošených kabátech a záplatovaných kalhotách šplhají na pouliční lampy, aby měli lepší výhled na průvod, nejradši by se k nim přidala, aby před čím dál větší tlačenicí unikla. Křičeli, smáli se, mávali kšiltovkami a pod obrovskými americkými vlajkami viseli jako opice. Víc než cokoliv na světě si přála být jako oni, bezstarostná a netušící, že se něco děje, ale bylo to marné. Ať by se snažila sebevíc, nikdy nebude jako ostatní.

Když se ohlédla zpátky na chodník, matka zmizela. Pia otevřela ústa, aby na ni zavolala, ale pak se kousla do jazyka. Už na ni nemá volat Mutti, aspoň ne nahlas. Na veřejnosti se nesmělo mluvit německy. Bez ohledu na zákony jí rodiče navždy zůstanou v paměti jako Mutti a Vater, avšak neodvažovala se k sobě přitáhnout pozornost tím, že na ni tak v davu zavolá. Stoupla si na špičky, aby viděla přes ramena a záda ostatních, a několik metrů od sebe zahlédla její vybledlý hnědý klobouk. Přidala do kroku, aby ji dohonila, a přitom musela několikrát prudce zastavit a uhnout, aby do nikoho nenarazila.

Když se konečně opět ocitla za ní, otřela si pot z horního rtu a vydechla úlevou. To by jí ještě scházelo ztratit se ve městě. Schoulila ramena, aby byla co nejmenší, těsně za ní kličkovala a krčila se před spoustou obnažených paží a rukou, a přitom doufala, že matka zpomalí. Kéž by si mohla vlézt do kočárku ke dvojčatům a schovat se s nimi pod deku! Věděla, že jít na přehlídku bude náročné, ale tohle nečekala.

Kam až jí paměť sahala, odjakživa byla mimořádně plachá. Mutti říkala, že už jako miminko ji mohlo chovat jen několik lidí, protože jinak plakala, jako by měl nastat konec světa. A to si myslela, že ostýchaví jsou všichni stejně – že je to podobné jako s horečkou, bolestí břicha nebo škrábáním v krku. Někdy přemýšlela, jak by to dopadlo, kdyby ji Mutti nechránila před muži, kteří ji chtěli štípnout do tváří, nebo vetchými stařenkami, které na ni třepetaly prsty, aby jí daly najevo, že se jich nemusí bát. Ale tyto vnitřní dojmy se postupně měnily, hlavně v posledních několika měsících. Začala si všímat odlišných vjemů, když se dotkla něčí holé pokožky – tupé bolesti v hlavě nebo na hrudi či zvláštního neklidu v paži nebo v noze. Nestávalo se to pokaždé, ale dost často na to, aby ji to znepokojilo. Kdykoliv šla v současné době do obchodu s textilním zbožím nebo na trh se zeleninou, chodila radši po ulici, kde se vyhýbala koním, povozům, kolům i automobilům, aby se nemusela tísnit na přeplněných chodnících. A při placení podléhala trudomyslnosti, takže mnohem častěji pokládala peníze na pult. Bohužel to nemohla nijak ovlivnit. Svěřit se s tím Mutti – nebo komukoliv jinému – bylo nemyslitelné, zvlášť poté, co slyšela o své pratetě Lottie, která strávila druhou polovinu života v německém blázinci, protože viděla věci, které neexistovaly. Takže ať už to Piu mátlo nebo děsilo sebevíc, nehodlala riskovat, že ji taky zavřou pod zámek.

Teď, když v davu následovala Mutti, se potvrdily její nejhorší obavy. Narazil do ní nějaký muž ve lněném obleku a slaměném klobouku, který se prodíral zástupem kolemjdoucích. Nejdřív se zasmál a pak, když si všiml, jak je vyděšená, se omluvil. Protože Piu odmalička učili, aby se usmívala a chovala zdvořile, donutila se k úsměvu – šlo jí to tak dobře, až jí to někdy nahánělo hrůzu. Ale potom ji štípl do tváře a ji ostře píchlo na hrudi, jako by jí srdce puklo vedví. Zachvěla se a sklopila oči. Byla si jistá, že jí z hrudníku trčí nůž, ale žádný tam nebyl a ze šatů ušitých z bavlněných pytlů od mouky necrčela krev. Tenký živůtek byl hladký a neposkvrněný, stejně čistý, jako když se ráno oblékala. Couvla, aby se od toho muže co nejvíc vzdálila, ale už byl pryč a bolest zmizela s ním. Po tom silném zážitku se cítila rozechvělá a slabá.

Za chvíli jí vklouzla do dlaně studená ručka. Pie se stáhla hruď a s každým dalším nádechem se jí svírala ještě víc. Přísahala by, že slyší, jak jí chrastí na plicích, ale v okolním hluku si tím nemohla být jistá. Vyškubla se z cizího sevření a pohlédla dolů. Usmívala se na ni holčička v bílých volánkových šatech, ale jakmile si uvědomila, že Piu nezná, zděšeně nakrabatila obličej, zoufale pátrala v davu, začala volat matku a nakonec utekla. Až když byla pryč, mohla se Pia zase normálně nadechnout.

Toužebně si přála být zpátky v pensylvánském Hazletonu, kde okolní prostředí tvořilo modré nebe, luční květiny a stáda jelenů namísto kilometrů chodníků, činžovních domů a zástupů lidí. Ve Filadelfii nemohla ujít ani deset metrů, aniž by do někoho narazila, a každý pohled, zvuk i pach jí připadaly ohrožující a cizí. Uličky v sousedství byly poseté odpadky a splašky a ve skulinách mezi zdmi a průjezdy pobíhaly ty největší krysy, jaké si uměla představit. Na každé silnici se vzájemně vyhýbaly tramvaje, nákladní vozy a automobily a na chodnících se tísnilo tolik lidí, že víc jich v životě pohromadě neviděla. Město jí připomínalo přeplněný včelín, ve kterém se však místo hmyzu hemžili lidé. Dokonce i činžovní domy praskaly ve švech a ve dvou nebo třech místnostech se mačkalo několik rodin. V důlním městečku Hazletonu rozhodně vedli těžký život – stěny jejich domku byly tenké jako papír, všechno od oblečení až po kuchyňský stůl bylo pokryté uhelným prachem a hlavně otcova práce v uhelném dole byla nebezpečná a vyčerpávající –, a přesto se Pie po bývalém domově zoufale stýskalo. Byla ráda, když si Vater před více než rokem našel méně nebezpečnou práci ve městě, ale slepice na dvorku a sousedovic lovecký pes, který jim spával pod přední verandou, jí chyběli. S nostalgií vzpomínala, jak chodila po prašné cestě do domku vdovy Wilcoxové, kde se učila číst a psát, procházela se po horských stezkách a pobíhala po trávě před domem. Vater říkával, že se jí po Hazletonu stýská, protože touží po bavorských zvlněných kopcích a zelených polích. A pokud mu připomněla, že jí byly teprve čtyři, když odpluli do Ameriky, smál se a tvrdil, že má Německo v krvi, stejně jako slabost pro sladkosti a on lásku k její matce.

Při pomyšlení na otce ji pálily oči. Kdyby tu teď byl s nimi, držela by se jeho široké silné ruky a opírala se o jeho vysoké svalnaté tělo. Stiskl by jí prsty dvakrát rychle za sebou, jak to dělával, aby jí dal najevo „mám tě rád“, Pia by udělala totéž a spiklenecky, jako že mají společné tajemství, by se na sebe usmáli. Při pohledu na něj by nikoho ani nenapadlo, jak je laskavý, že si neustále pohvizduje, zpívá a vykládá vtipy – místo toho se mu lidé kvůli impozantnímu vzezření a ramenům širokým jako piano spíš klidili z cesty. Vedle něj by se mohla pohybovat davem téměř nedotčena. Jenže to bylo vyloučeno, neboť před třemi měsíci narukoval do armády ještě se dvěma americkými přáteli německého původu, aby dokázali věrnost Spojeným státům. Teď sloužil někde ve Francii a Pia neměla ani tušení, kdy se vrátí domů. Jak ze sebe vypravila Mutti mezi slzami, když odjel: To, že se přestěhovali do města, aby byl ve větším bezpečí, nepřineslo vůbec nic dobrého.

Najednou ji vytrhla z myšlenek žena v kostýmu sochy Svobody, která se vtlačila mezi ni a matku. Když se jí holým předloktím otřela o ruku, Pia zatajila dech a čekala, jestli v ní opět propuknou ty zvláštní pocity, ale k její úlevě se neobjevily. Uvolnila napjatá ramena, vydechla a snažila se uklidnit. Teď už to musí vydržet nanejvýš hodinu. Pak bude moct jít domů do jejich bytu v Shunk Alley v pátém okrsku, kam za ní mohli jen ti nejbližší.

Mutti se zastavila, aby prohodila pár slov s prodavačkou ovoce a zeleniny, a Pie zakryly oči dvě vlhké ruce a někdo se jí zachichotal do ucha. Na hrudi jí okamžitě vyvstala ostrá bolest, polilo ji horko a zatočila se jí hlava. Strhla si cizí ruce z tváře a otočila se. Za ní stál Tommy Costa, pihovatý kluk, který se jí posmíval o přestávkách ve škole, a dva jeho kamarádi Angelo DiPrizzi a Skip Turner. Zasmáli se, vyplázli na ni jazyk a utekli. Nepříjemný pocit mezi žebry zmizel s nimi.

Než si Mutti vybrala místo, odkud budou přehlídku sledovat, Pia se celá třásla. Prosila matku, aby mohla zůstat doma, dokonce slíbila, že uklidí jejich dvoupokojový byt, zatímco bude s dvojčaty pryč. Ale i když Mutti věděla, jak na Piu velká shromáždění působí, trvala na svém.

„Zúčastnit se slavnostního průvodu je jediný způsob, jak můžeme dokázat, že jsme věrní Američané,“ sdělila jí anglicky se silným přízvukem. „Už tak je to dost těžké, když prezident Wilson prohlásil, že všichni němečtí občané jsou nepřátelští cizáci. Řídím se novými zákony, podepisuji dokumenty, ve kterých se zříkám německého občanství, a dokonce jsem si nechala sejmout otisky prstů. Ale na to, abych si koupila válečné dluhopisy nebo dala finanční dar Červenému kříži, nemám peníze. Musím živit tebe i tvé bratry. Takže na ten průvod musíme jít. Všichni. Sousedy už neuspokojí ani to, že tvůj otec bojuje ve válce.“

„Ale na tom, jestli s tebou budu nebo ne, nezáleží,“ namítla Pia. „Všichni tě tam uvidí a dvojčatům se to bude líbit. Než se vrátíte, můžu uvařit večeři.“

„Nein,“ nenechala se matka obměkčit. Jakmile to slovo vyřkla, prolétly jejím obličejem obavy. „Chci říct ne. Musíš jít s námi. V rádiu i v novinách pořád vyzývají občany, ať jsou obezřetní vůči sousedům s německými kořeny a ať je nahlásí úřadům. Než tvůj otec odjel, nějaká ženská na mě křičela, že krade práci skutečným Američanům. Odplivla si a vyštěkla, ať táhneme, odkud jsme přišli. Nenechám tě doma samotnou.“

Pia věděla, že má Mutti pravdu – ve škole si vytrpěla dost šikany, aby si uvědomovala, že to tak je. Šířily se zvěsti, že němečtí špehové dávají jed do jídla a občané německého původu tajně shromažďují zbraně. Někteří Němci byli dokonce posláni do vězení nebo internačních táborů. Město bylo polepené plakáty zobrazujícími Němce, jak stojí nad mrtvolami, a reklamami vyzývajícími ke koupi válečných dluhopisů za pomoci sloganu „Zažeňte fricky na ústup!“ Kostely, kde se scházeli Němci, byly natřeny nažluto, německy psané noviny přestaly vycházet a školáci museli podepsat přísahu, že nebudou mluvit žádným cizím jazykem. A aby toho snad nebylo málo, speciální policejní složka nazvaná „domobrana“, která měla původně střežit ulice a zajistit dostatečnou ochranu důležité infrastruktury ve městě – vodáren, čerpacích stanic, veřejného osvětlení, telegrafních ústředen a různých podnikových elektráren –, teď také posílala ozbrojené hlídky do jižních městských čtvrtí a bedlivě sledovala německé přistěhovalce. Některé společnosti odmítly Němce zaměstnávat, takže Mutti přišla o práci v textilce. A protože k vybírání peněz z banky potřebovala povolení, ta trocha hotovosti, co jim zbyla, zůstávala pod prknem v podlaze ve vestavěném peřiňáku v ložnici. Dokonce se změnily i některé názvy běžných potravin a například z hamburgerů připomínajících město Hamburk vznikly „sendviče svobody“.

Jenže to, že Mutti měla pravdu, Pie cestu na přehlídku nijak neulehčilo.

Tři dny po průvodu, zatímco se její spolužáci o přestávkách smáli, skákali panáka a také přes švihadlo, seděla sama jako obvykle na plochém kameni u zadního plotu školního dvora a předstírala, že si čte. Vzduch byl světle šedý jako kouř a vánek s sebou přinášel mírný chlad. Naštěstí si nezapomněla vzít svetr, což bylo obzvlášť důležité hlavně od chvíle, kdy okna ve škole zůstala kvůli chřipce otevřená. Měla na sobě šaty pod kolena s dlouhými rukávy a silné bavlněné punčochy, ale bavlněné pytle od mouky, z nichž byly sukně a živůtek ušité, byly obnošené a tenké. Odložila knihu, zastrčila si pěsti do rukávů a snažila se přestat se třást. Chvěje se zimou, nebo proto, že nemůže pustit z hlavy všechno, co od slavnostního průvodu viděla a slyšela?

Paní Schmidtová pověděla Mutti, že do dvaasedmdesáti hodin od přehlídky se všechna lůžka ve všech jedenatřiceti nemocnicích ve městě zaplnila oběťmi nové nemoci zvané španělská chřipka a nemocnice začínají pacienty odmítat. Do čtvrtého dne se nakazilo přes šest set filadelfských občanů a za jediný den jich přes sto zemřelo. Pia zaslechla, jak si učitelé povídají o tom, že je kvůli válce nedostatek lékařů a sestřiček a že se jako dočasné nemocnice využívají i chudobince a kostely. Objevily se další plakáty s nápisem „Plivání způsobuje smrt“ a policie zatkla každého, kdo ten příkaz porušil. Na dalším plakátu byl vyobrazen muž v obleku stojící vedle nakresleného ďábla s drápy, který se zhmotnil ze sliny na chodníku, a text hlásal: „Zastavte epidemii! Přestaňte všichni plivat!“ A protože každý nosil kolem krku váček s česnekem nebo kafrové kuličky zabalené ve fáčovině, ulicemi se šířil podivný nechutný zápach. Neubránila se pomyšlení, že je to pach smrti. Nejvíc ji děsilo, že ti, kteří onemocněli, prý často zemřeli ještě před setměním, jejich obličeje získaly modročernou barvu a z úst, nosu, uší a dokonce i očí jim tekla krev.

Také ji pronásledovaly noční můry plné hrůzných představ diváků na přehlídce, které jí probleskovaly v hlavě jako trhaně se pohybující obrázky v herně – každý obličej měl černé rty, fialové tváře a z úst a očí se jim řinula krev. Kdykoliv se to stalo, probudila se zpocená s rukama i nohama zapletenýma v přikrývce a bolelo ji břicho i na hrudi. Stačilo, aby na to jen pomyslela, a zvedl se jí žaludek. Zápach, který se linul z česneku uvázaného kolem jejího krku, všechno ještě zhoršoval.

Sundala si zahnívající náhrdelník, položila ho na trávu, pak zvedla bradu a zhluboka se nadechla známých vůní podzimu – směsi vlhké hlíny, sluncem spáleného listí a kouře z komínů. Ale i když vzduch voněl podstatně lépe než silný česnekový odér, připomnělo jí to loňský první příšerný den v nové škole. Stále slyšela hlasy své matky a nové učitelky.

„Přečetla jste si dopis, který jsem poslala do školy, paní Derryová?“ zeptala se Mutti.

„Ano, paní Langeová, dostala jsem tu zprávu. Ale nejsem si jistá, jestli jí rozumím.“

„Odpusťte, ale chci se jen ujistit…,“ zaváhala Mutti. „Moje Pia je, jak bych to jen řekla, trochu přecitlivělá. Nemá ráda, když je někde moc lidí nebo se jí někdo dotýká. Nevím proč…“ Začala si nervózně mnout ruce. „Ale jinak je to normální a chytrá dívka. Prosím. Můžete dohlédnout na to, aby ostatní děti…“

„Paní Langeová, nechápu jak…“

„Pia se musí učit. Potřebuje chodit do školy. Nechci, aby…“

„Dobře, paní Langeová,“ pravila paní Derryová. „Ano, udělám, co bude v mých silách. Ale když si děti hrají, neustále spolu přicházejí do kontaktu, hlavně o přestávkách. Je to součást výuky. Někdy se tomu nedá předejít.“

„Ano, rozumím,“ přikývla Mutti. „Ale jestli Pia nebude chtít… jestli ji nějaké z ostatních dětí nenechá na pokoji… zasáhněte, prosím…“

Paní Derryová jí položila ruku na paži a soucitně na ni pohlédla. „Nebojte se, postarám se o ni. A dám vědět i ostatním učitelům.“

Mutti přikývla, unaveně se na ni usmála, pak se rozloučila s Piou a odešla.

Po prvním dni už paní Derryová a ostatní učitelé na Piu moc nedohlíželi. A vzpomínka na tu schůzku – jak si matka mne ruce a snaží se zmatené paní Derryové vysvětlit své zvláštní obavy, zatímco Pia stojí zaraženě vedle ní a ostatní děti tomu přihlížejí – se jí vracela pokaždé, když vstoupila do třídy. Zatímco si ostatní děti hrály chodí pešek okolo nebo kolo kolo mlýnský, Pia stála smutně opodál, ale zároveň cítila úlevu. Pokud se učitelé nedívali, někteří spolužáci se jí posmívali, strkali do ní a říkali o ní, že je divná nebo zbabělá. A teď jí kvůli válce přezdívali fricka.

Naštěstí se seznámila s Finnem ještě před začátkem školy, takže si mohl vytvořit vlastní názor, aniž ho ovlivnily ostatní děti. Hned druhý den po tom, co se s rodinou nastěhovali, ji Mutti poslala, ať si sedne na zápraží před domem, a přísně jí nakázala, ať se nikde netoulá, než si promluví s otcem – těžko říct o čem. Stýskalo se jí po domově a skoro se rozplakala, protože si v rušných průchodech plných odpadků nebo na dlážděných ulicích mezi činžovními domy namačkanými těsně u sebe připadala jako v pasti. Právě přemýšlela, jak si na zdejší život proboha zvykne, když se k ní z druhé strany ulice přiblížil nějaký chlapec. Snažila se ho nevnímat a doufala, že míří do jiného vchodu, ale zastavil se pod schody, odhrnul si z očí ofinu měděné barvy a přátelsky se na ni usmál.

„Jsi tady nová, viď?“ zeptal se s výrazným irským přízvukem. „Jsem Finn Duffy a bydlím naproti.“ Ukázal na zchátralou třípatrovou cihlovou budovu s úzkými okny a černým požárním schodištěm.

Přikývla a přinutila se k úsměvu. Nebylo jí do řeči, ale ani nechtěla být nezdvořilá. „Jo. Včera jsme se sem přistěhovali.“

„Rád tě poznávám, hm… Jakže se jmenuješ?“

„Promiň,“ omluvila se. „Jsem Pia Langeová.“

„Rád tě poznávám, Pio Langeová. Nechceš si zahrát kuličky?“ Vytáhl z kapsy ošoupaných kalhot plátěný váček.

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“

„Můžu si k tobě přisednout?“ zkusil to znovu. „Snad ti nevadí, že to tak říkám, ale vypadáš dost osaměle.“

Napadlo ji, že mu poví, že chce být sama, ale nechtěla se v novém bydlišti uvést tím, že si udělá nepřátele. A tak místo toho přikývla, posunula se, aby mu udělala místo, stáhla si plisovanou sukni pod nohy a sedla si na ruce. Usmál se a ve zdvořilém odstupu se posadil vedle ní. K její úlevě mlčel, skoro jako by vycítil, že se Pia na rozhovor necítí. Seděli spolu ponořeni ve vlastních myšlenkách a sledovali tři černošské holčičky s culíky a copánky, jak na druhé straně ulice skáčou panáka. Jedna z nich si držela v podpaždí hadrovou panenku, jejíž bezvládná hlava se s každým pohybem kymácela sem a tam. Několik hochů se zardělými tvářemi v záplatovaných kalhotách a ošoupaných botách si kopalo plechovkou po dlážděných kostkách a pokřikovalo na sebe, kdo má komu přihrát. Z otevřených oken se spolu s vůní smažené cibule a čerstvě upečeného chleba nesly útržky smíchu, rozhovorů a plechově znějící hudby z gramofonu. Nad hlavou jim ve vlhkém vzduchu na řadách šňůr pověšených mezi domy nehybně viselo mokré prádlo jako cirkusové vlaječky. Na požárních schodištích hledali úlevu od horka lidé všelijaké barvy pleti, věku i fyzických proporcí a někteří seděli na převrácených neckách nebo kotlících.

Kolem se belhala stará černoška ve špinavém šátku a v botách bez tkaniček, něco si mumlala a táhla za sebou dřevěnou kárku plnou hadrů a starých lahví. Obešla dva asi sedmi nebo osmileté chlapce, kteří klečeli před kamennou budovou tři vchody od nich a hráli karty. Jeden z nich se za ní ohlédl přes rameno, pak vyskočil, sebral jí něco z vozíku a se smíchem se rozběhl zpátky za kamarádem. Stařena pokračovala v chůzi, aniž si všimla, že byla okradena. Druhý hoch sebral karty, udělal totéž a pak oba utíkali pryč.

Finn rychle vstal, hnal se za nimi a než stačili zmizet v postranní uličce, předběhl je a postavil se jim do cesty. Křikl něco, čemu Pia nerozuměla, pak je oba chytil za uši a přitáhl zpátky k ženě. Vrátili jí věci do vozíku a rychle prchali pryč, mnuli si uši a s tichým reptáním se po Finnovi zamračeně ohlíželi. Stařena se zastavila, obrátila hlavu a konečně si uvědomila, že se něco děje. Jakmile uviděla Finna, pokusila se ho zaplašit a ohnala se po něm hubenou stařeckou rukou. Zasmál se, vrátil se k Pie, pokrčil rameny a zvedl dlaně do vzduchu.

Pia se neubránila úsměvu. „Znáš ji?“

„Ne.“ Zatímco sotva popadal dech, sedl si zpátky na zápraží vedle ní a otřel si pot z čela. „Vídám ji každý den, jak na rohu prodává hadry a lahve. Ale znám ty kluky a pořád si koledují o potíže.“

„Nebyli z tebe moc nadšení,“ prohodila.

„Asi ne,“ připustil. „Ale na mě si netroufnou.“

„Bylo od tebe moc milé, žes je zastavil a přinutil vrátit, co sebrali.“

Úkosem na ni pohlédl a zakřenil se. „To je ohromné! Připadám ti milý? Díky, Pio Langeová.“

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA PIA