Přeložil Pavel Bakič

Copyright ©1988 by William Gibson

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Pavel Bakič

Copyright ©2021 for Cover by Tomasz Maroński

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7394-5

Mé sestře

Fran Gibsonové,

s úžasem a láskou…

1. KOUŘ

Duch byl otcův dar na rozloučenou, v odletové hale Narity jí ho předal černě oděný tajemník.

První dvě hodiny letu do Londýna ležel ten hladký tmavý obdélník zapomenutý v kabelce. Na jedné straně nesl zapuštěný otisk všudypřítomného loga Maas-Neotek, druhou měl lehce zaoblenou, aby uživateli padl do dlaně.

S dokonale rovnými zády seděla v první třídě, rysy uspořádané v chladnou masku vymodelovanou podle nejcharakterističtějšího výrazu své zesnulé mámy. Okolní sedadla byla prázdná, otec skoupil celý oddíl. Nabídku jídla od nervózního stevarda odmítla. Neobsazená místa mu naháněla strach, dokládala otcovu moc a bohatství. Zaváhal a pak se s úklonou stáhl. Na letmý okamžik masce povolila matčin úsměv.

Duchové, pomyslela si později někde nad Německem, pohled upřený na čalounění vedlejšího sedadla. Jak pěkně se otec o své duchy stará.

Duchové se vznášeli také za oknem, ve stratosféře evropské zimy – útržkovité obrazy se začínaly formovat, když rozostřila oči. Máma v parku Ueno, křehká tvář v zářijovém slunci. „Jeřábi, Kumi! Podívej na ty jeřáby!“ A Kumiko se podívala přes jezírko Šinobazu a nic neviděla, po jestřábech nikde ani stopa, jen pár poskakujících černých teček, určitě vran. Hladina byla hladká jako hedvábí, měla barvu olova a nad vzdálenou řadou stánků, kde si bylo možné zastřílet z luku, se nezřetelně mihotaly bledé hologramy. Později ale Kumiko jeřáby vídala často, ve snu: origami jeřábů, hranaté tvary složené z tuhých neonových archů, zářivé ptáky plující měsíční krajinou mámina šílenství…

Vybavila si, jak otec v černém hábitu odkrývajícím vytetovanou bouři draků zhrouceně seděl za rozlehlou ebenovou plochou psacího stolu, oči bezvýrazné a jasné jako oči malovaných panenek. „Máma umřela. Rozumíš?“ A všude kolem ní stínové plochy jeho pracovny, hranatá tma. Jeho ruka, roztřeseně vztažená do kruhu světla pod lampou a ukazující na ni, povytažená manžeta roucha odhalující zlaté rolexky a další draky s vlnobitím hřív, měl je na té ukazující ruce tmavě a silně vypíchané kolem celého zápěstí. Té ruce, co na ni ukazovala. „Rozumíš?“ Neodpověděla a místo toho utekla, věděla dole o tajné skrýši, noře nejmenších uklízecích přístrojů. Celou noc kolem ní potikávaly a každých pár minut ji skenovaly růžovými záblesky laserového světla, než ji otec vyhledal a odnesl do jejího pokoje ve třetím patře bytu. Cítila z něj whiskey a dunnhilky.

Vybavila si následující týdny, otupělé dny strávené většinou ve společnosti různých tajemníků v černých oblecích, ostražitých mužů s automatickými úsměvy a pevně stočenými deštníky. Jeden z nich, ten nejmladší a nejméně ostražitý, jí na přeplněném chodníku v Ginze, ve stínu Hattoriho hodin, dopřál improvizovanou ukázku kendó. Obratně se proplétal mezi vylekanými prodavačkami a vytřeštěnými turisty, rozmazaný černý deštník neškodně opisoval formální, prastaré křivky oné umělecké disciplíny. A z Kumiko to vyloudilo úsměv, její vlastní úsměv, takže narušila pohřební masku a pocit viny se jí zaryl ještě hlouběji do srdce, ještě daleko ostřeji se zabodl do místa, kde si uvědomovala svoji hanbu a zavrženíhodnost. Ale většinou ji tajemníci brali na nákupy, procházeli s ní jeden ohromný obchoďák v Ginze za druhým a střídali desítky butiků v Šindžuku, které jim obstarožní turistickou japonštinou doporučoval modrý plastový průvodce Michelin. Kupovala jen a pouze ošklivé věci, ošklivé a velmi drahé věci, a tajemníci jí s lesklými taškami v tvrdých rukou netečně pochodovali po boku. Po odpoledním návratu k otci do bytu končily tašky úhledně vyskládané v jejím pokoji, kde neotevřené a netknuté zůstávaly, dokud je neodklidily služebné.

A sedmý týden, v předvečer jejích třináctých narozenin, se ujednalo, že Kumiko poletí do Londýna.

„Ubytuje tě u sebe jeden můj kobun,“ oznámil jí otec.

„Ale já tam nechci,“ odpověděla a předvedla mu matčin úsměv.

„Musíš,“ řekl a odvrátil se. „Vyskytly se potíže,“ vysvětlil stínům v pracovně. „V Londýně ti nic hrozit nebude.“

„A kdy se vrátím?“

Ale otec neodpověděl. Uklonila se a z pracovny vyšla, pořád s matčiným úsměvem na rtech.

Zahájili sestup na Heathrow a duch se probral jejím dotykem.

Padesátá první generace biočipů Maas-Neotek vykouzlila na vedlejším sedadle nezřetelnou postavu, chlapce z nějakého blednoucího grafického listu s loveckou tématikou. Jezdecké holínky, béžové rajtky, noha ležérně přehozená přes nohu. „Nazdárek,“ řekl.

Kumiko zamrkala a rozevřela dlaň. Chlapec zablikal a zmizel. Podívala se na hladký přístroj v ruce a pomalu ho sevřela prsty.

„A zase zdravím,“ řekl duch. „Colin jméno mé. Ty jsi…?“

Zírala na něj. Měl jasně zelené kouřové oči, vysoké, bledé a hladké čelo a nad ním nepoddajnou tmavou patku. Skrz jeho lesknoucí se zuby viděla sedadla přes uličku.

„Jestli je to takhle na tebe až moc přízračné,“ usmál se zeširoka, „můžeme zvýšit rozlišení…“ A na okamžik tam byl, nepříjemně prokreslený a opravdový, jemný vlas na klopách tmavého kabátu se chvěl s přeludnou ostrostí. „Ale ždímá to baterku,“ upozornil a vybledl do předchozí podoby. „Jaké že bylo ctěné jméno?“ Zase ten úsměv.

„Nejsi skutečný,“ řekla přísně.

Pokrčil rameny. „Nemusíš mluvit nahlas. Ostatním pasažérům by to mohlo připadat krapátko střelené, jestli mi rozumíš. Stačí neslyšně. Všechno se ke mně přenese pokožkou…“ Natáhl nohy a s rukama sepjatýma za hlavou se protáhl. „Pás, slečno. Já se poutat samozřejmě nemusím. Jak jste sama podotkla, nejsem skutečný.“

Zamračila se a hodila mu přístroj do klína. Duch zmizel. Zapnula si pás, zaletěla k přístroji pohledem, zaváhala a znovu ho vzala do ruky.

„Prvně v Londýně, ano?“ zeptal se duch, když se jako vír přihnal z jejího periferního vidění. Neudržela se a přikývla. „Létání snášíš dobře? Nebojíš se?“

S trapným pocitem zavrtěla hlavou.

„Žádné strachy,“ řekl. „Postarám se o tebe. Za tři minutky jsme na Heathrow. Má tě na letišti někdo vyzvednout?“

„Otcův obchodní partner,“ odpověděla japonsky.

Duch se zazubil. „Tak to určitě budeš v dobrých rukou.“ Mrkl. „Na znalce jazyků bys mě nešacovala, viď?“

Kumiko zavřela oči a duch jí něco šeptal, něco o architektuře Heathrow, o neolitu a době železné, keramice a nástrojích…

„Slečna Janaková? Kumiko Janaková?“

Angličan, rozložitý gaidžin zahalený v mamutích záhybech tmavé vlny, se nad ní vypínal do výšky. Zpoza brýlí s ocelovými obroučkami na ni hleděla mírná očka. Nos muži zřejmě cosi rozmáčklo téměř naplocho a pak už mu ho nespravili. Vlasy, pokud se o nich vůbec dalo mluvit, měl vyholené na šedého ježka. Jeho černé pletené rukavice byly rozedrané a bez prstů.

„Petal,“ představil se, jako by jí to mělo okamžitě dodat jistotu. „Těší mě.“

Městu říkal Kouř.

Kumiko se na chladné červené kůži prastarého jaguáru třásla zimou a oknem sledovala závany sněhu tajícího nakonec na silnici, kterou Petal označoval jako M4. Podvečerní obloha postrádala barvy. Angličan řídil mlčky, účelně, se stisknutými rty, jako by se chystal zapískat. Pro oči zvyklé na Tokio tady panoval směšně chabý provoz. Přidali plyn a předjeli samořídicí náklaďák Eurotransu, tupá příď se mu ježila senzory a skupinami světlometů. Navzdory tomu, jak rychle jaguár jel, měla Kumiko zvláštní pocit, jako by stála na místě. Londýn se po částečkách začínal vršit kolem ní. Vlhké cihlové stěny, betonové oblouky, černě natřené železné pruty trčící vzhůru jako řady oštěpů.

Dívala se a město postupně získávalo podobu. Když jaguár čekal na křižovatkách, daly se kolem M4 přes padající sníh zahlédnout obličeje, zardělé obličeje tmavě oblečených gaidžinů s bradou zachumlanou do šály, podpatky žen cvakaly ve stříbrných loužích. Řady obchodů a domů jí připomínaly úchvatně propracované kulisy postavené kolem mašinky na hraní v galerii, kterou v Ósace provozoval jeden obchodník s evropskými starožitnostmi.

V ničem se to tu nepodobalo Tokiu, kde se o minulost, veškeré její pozůstatky, úzkostlivě pečovalo. Historie se tam stala veličinou, něčím vzácným, co úřady dávaly na příděl, co chránil zákon a peníze korporací. Tady jako by představovala samotnou matérii věcí, jako by celé město tvořil jednolitý celek rostlý z kamene a cihel, nesčetné vrstvy sdělení a významů, epochy vršící se jedna přes druhou, uspořádání nadiktované v průběhu staletí jakousi DNA obchodu a impéria, dnes téměř nečitelnou.

„Swain se nemohl dostavit osobně. Omluvte ho,“ řekl muž jménem Petal. Jeho přízvuk působil Kumiko menší problémy než jeho volba slov: v první chvíli si zdvořilostní frázi spletla s rozkazem. Zauvažovala, jestli aktivovat ducha, a pak tu myšlenku zavrhla.

„Swain,“ odvážila se po chvíli. „Pan Swain je můj hostitel?“

Petalovy oči ji našly v zrcátku. „Roger Swain. To vám otec neřekl?“

„Ne.“

„Ach tak.“ Přikývl. „Pan Janaka v těchto věcech dbá na bezpečnost, to dá rozum… Muž jeho postavení a tak dále…“ Hlasitě si povzdechl. „Za to topení se omlouvám. Měli ho spravit v servisu…“

„Patříte k tajemníkům pana Swaina?“ Směřovala tu otázku k ježatým vlasům a záhybům kůže nad límcem jeho tlustého tmavého kabátu.

„Jeho tajemníkům?“ Zřejmě se nad tím zamyslel. „Ne,“ usoudil nakonec, „to nepatřím.“ Prohnal se přes kruhový objezd, míjely je lesklé kovové markýzy a večerní příval chodců. „Jste vlastně najedená? Dali vám něco v letadle?“

„Neměla jsem hlad.“ S vědomím matčiny masky.

„U Swaina už něco dostanete. Rád se láduje japonským jídlem, Swain.“ Zvláštně zacvakal jazykem. Ohlédl se na ni.

Hleděla skrz něj, na polibky sněhových vloček, ničivé tahy stěračů.

Swainova rezidence v Notting Hillu sestávala ze tří propojených viktoriánských řadovek, nacházejících se kdesi v zasněžené záplavě náměstí, uliček lemovaných někdejšími maštalemi a domovních bloků stáčejících se do oblouku. Petal vzal do každé ruky dvě Kumikina zavazadla a vysvětlil jí, že se přes číslo 17 vchází také do čísel 16 a 18. „Tamhle by člověk klepal zbytečně,“ řekl a neohrabaně dva těžké kufry zhoupl ke dveřím čísla 16: lesklý červený lak, mosazné kování. „Uvnitř je jen dvacet stop železobetonu.“

Pohledem přejela lehce ustupující oblouk téměř identických fasád. Sněžení zhoustlo a bezvýraznou oblohu nasvěcoval lososový přísvit sodíkových lamp. Ulice byla opuštěná, sníh bílý, čerstvý a neporušený. Chladný vzduch měl cizorodý uzený podtón, slabý, všeprostupující náznak archaických paliv. Petalovy boty zanechávaly velké, jasně ohraničené stopy. Měl černé semišové oxfordky s úzkými špičkami a mimořádně tlustými podrážkami z šarlatového plastu s hlubokým vzorkem. Vyšla za ním po šedých schodech čísla 17; začínala se třást zimou.

„To jsem já,“ řekl černě natřeným dveřím, „no ne?“ Pak si povzdechl, odložil všechna čtyři zavazadla do sněhu, stáhl si pravou bezprstou rukavici a přitiskl dlaň k zářivému kruhu oceli, zapuštěnému do roviny s jedním panelem dveří. Kumiko měla dojem, že slyší slabé hvízdání, komáří pískot, který stoupal, až se vytratil, a potom dveřmi zachvělo tlumené odemčení magnetických západek.

„Místo Londýn,“ řekla, když Petal sáhl po mosazné kulové klice, „jste říkal Kouř.“

Zarazil se. „Kouř,“ zopakoval, „ano.“ Otevřel dveře do světlem zalitého tepla. „To je starý výraz, taková řekněme přezdívka.“ Zvedl zavazadla a odvlekl je do vstupní haly s modrým kobercem, obložené bíle natřeným dřevem. Kumiko ho následovala a dveře se za ní samy zavřely, západky s hlasitým cvaknutím zapadly na svá místa. Nad bílým deštěním visel tisk v mahagonovém rámu: koně na louce, ostře se vyjímající postavičky v červených kabátech. Tady by měl žít ten digitální duch Colin, pomyslela si. Petal znovu postavil její zavazadla na zem. Na modrém koberci ležely odloupnuté kusy upěchovaného sněhu. Petal otevřel další dveře a odhalil klec z pozlacené oceli. Se zařinčením odtáhl mříž do strany. Kumiko do klece popleteně zírala.

„Výtah,“ řekl Petal. „Vaše věci se nevejdou. Pojedu dvakrát.“

Když pak válečkovitým ukazovákem stiskl bílý porcelánový knoflík, výtah se navzdory svému patrnému stáří poměrně hladce rozjel vzhůru. Kumiko si k Petalovi musela stoupnout hodně blízko – byl cítit mokrou vlnou a jakýmsi květinovým přípravkem na holení.

„Až sem nahoru jsme vás dali,“ objasnil, když ji pak vedl úzkou chodbou, „protože jsme si říkali, že oceníte ten klid.“ Otevřel dveře a gestem ji vybídl, ať jde dál. „Snad vás to tu neurazí…“ Sundal si brýle a rázně si je vyleštil zmuchlaným hadříkem. „Donesu kufry.“

Odešel a Kumiko zvolna přistoupila k ohromné vaně z černého mramoru, vévodící celému středu nízké, přeplněné místnosti. Stěny, sklánějící se v ostrém úhlu ke stropu, byly obložené flekatými zlatými zrcadly. Mezi dvěma arkýřovými okny stála největší postel, jakou kdy viděla. Do zrcadla nad ní byla zasazená malá nastavitelná světla, podobná čtecím lampičkám v letadlech. Kumiko se zastavila u vany a sáhla si na propnutý krk pozlacené labutě, ze kterého se pouštěla voda. Křídla sloužila jako kohoutky. Vzduch v místnosti byl teplý a nehybný a na okamžik jako by se zaplnil matčinou přítomností, bolavou mlhou.

Ve dveřích si odkašlal Petal. „Nuže?“ nahrnul se dovnitř se zavazadly. „Všechno v pořádku? Už vám vyhládlo? Ne? Nechám vás, ať se zabydlíte…“ Vyskládal jí kufry k posteli. „Kdybyste chtěla něco na zub, stačí zazvonit.“ Ukázal na zdobný starožitný telefon se sluchátkem i mluvítkem z dekorativně tvarované mosazi a s držadlem vysoustruženým ze slonoviny. „Jen ho zvedněte, vytáčet nic nemusíte. Snídaně bude, až si řeknete. Někoho poproste a on vás tam dovede. Se Swainem se můžete seznámit u ní…“

Zdání matčiny přítomnosti se s jeho návratem vytratilo. Když jí popřál dobrou noc a zavřel za sebou, zkusila ten pocit ještě vzkřísit, ale byl pryč.

Dlouho zůstala u vany a přejížděla rukou po hladkém kovu chladného labutího krku.

2. KID AFRIKA

Kid Afrika si to na Psí vartu přihrnul poslední listopadový den. Jeho starožitný dodge řídila bílá holka jménem Cherry Chesterfieldová.

Když se dodge vynořil, Mastňák Henry a Pískle zrovna rozebírali kotoučovku, kterou měl Soudce místo levé ruky. Na velké nerovné planině ze slisované oceli, kterou byla Varta tvořená, tryskaly za záplatovaným vakem vznášedla hnědé vějíře rezavé vody z louží.

Pískle si vznášedla všiml první. Měl dobré oči, a taky monokulár s desetinásobným přiblížením, který mu visel na krku mezi kostmi nejrůznějších zvířat a antikvárními lahvovitými nábojnicemi z mosazi. Mastňák vzhlédl od hydraulického zápěstí a uviděl, jak se Pískle vypjal do plné dvoumetrové výšky a přes mřížku z hrubé oceli, která z převážné části tvořila jižní stěnu Továrny, namířil monokulár ven. Byl hodně vyzáblý, málem na kost, a nalakované perutě hnědých vlasů, které mu vysloužily jeho přezdívku, se ostře rýsovaly proti světlé obloze. Po stranách a v týle chodil vyholený až vysoko nad uši, takže s těmi perutěmi a aerodynamicky sčesanými vlasy v týle vypadal, jako by si nasadil bezhlavého hnědého racka.

„Voe,“ řekl, „mě poser.“

„Co je?“ Přinutit Pískle, aby se soustředil, nebylo jen tak, a práce zrovna vyžadovala druhý pár rukou.

„Jede ten negr.“

Mastňák vstal, utřel si ruce o stehna džín a Pískle si zatím z konektoru za uchem vyviklal zelený mikrosoft Mech-5, takže okamžitě zapomněl osmibodovou proceduru ke kalibraci serva, bez které se Soudcova domrvená kotoučovka opravit nedala. „Kdo řídí?“ Afrika se řízení vyhýbal, jak to šlo.

„To nepoznám.“ Pískle zas nechal monokulár zachřestit o tu oponu z kostí a mosazi.

Mastňák si taky stoupl k oknu a sledoval, jak se dodge blíží. Matně černý lak vznášedla Kid Afrika pravidelně spravoval uvážlivými dávkami spreje a pochmurný účinek vyvažovala řada chromovaných lebek navařených na masivním předním nárazníku. Jednu dobu se duté ocelové lebky honosily očima z červených vánočních žároviček – možná Kid přestával tolik dbát na image.

Vznášedlo smykem doklouzalo k Továrně a Mastňák uslyšel, jak se Pískle šourá zpátky do stínů. Jeho těžké vysoké boty drhly v prachu a drobných šponách, lesklých a zakroucených.

Před Mastňákem trčela poslední zaprášená dýka okenního skla. Díval se, jak vznášedlo před Továrnou s úpěním dosedá na vaky a upouští páru.

Něco mu za zády zachrastilo, takže poznal, že Pískle stojí za starými policemi na součástky a montuje podomácku zbastlený tlumič na čínskou flobertku, kterou střílejí králíky.

„Pískláči,“ zavolal na něj a pohodil francouzák na plachtu, „já vím, že seš hovadskej nedomrlej buran z Jersey, ale musíš mi to vole furt připomínat?“

„Ten negr je mi proti srsti,“ odpověděl Pískle zpoza pořadače.

„Jo, a kdyby si tě ten negr uráčil všimnout, tak mu budeš proti srsti zas ty. Jestli zjistí, že se tam s tím kvérem zašíváš, nacpe ti ho do kejháku naštorc.“

Pískle mlčel. Vyrůstal v bělošských průtaháčích, kde lidi o ničem nevěděli ani hovno a nesnášeli všechny, kdo jo.

„A já mu ještě pomůžu.“ Mastňák trhnutím dopnul zip staré hnědé bundy a vyšel ke Kidovu vznášedlu.

Zaprášené okénko na straně spolujezdce se syčením sjelo a odhalilo světlý obličej, kterému vévodily ohromné brýle s jantarovým tónováním. Mastňákovy kroky křupaly v prastarých plechovkách zrezlých tak, až byly tenké jako staré listí. Řidička si stáhla brýle a zašilhala na něj, teď jí ale zase pro změnu visely na krku tak, že zakrývaly pusu a bradu. Kid zjevně seděl na druhé straně, což by přišlo vhod v nepravděpodobném případě, že by Pískle opravdu začal střílet.

„Obejděte to,“ řekla holka.

Mastňák se vydal kolem vznášedla, a když míjel chromované lebky, uslyšel, jak se stejným ostentativním tichým syčením sjíždí zase okénko u Kida.

„Mastňák Henry,“ řekl Kid Afrika a jeho dech se na ostrém vzduchu Psí varty proměnil v bílý obláček. „Zdravíčko.“

Mastňák se z výšky díval na ten podlouhlý hnědý obličej. Kid Afrika měl velké oříškové oči s kočičími zorničkami, tenoučký knírek a pleť lesklou jako leštěná useň.

„Zdar, Kide.“ Z vnitřku vznášedla na něj dýchly vonné tyčinky nebo tak něco. „Jak je?“

„Víš,“ přimhouřil Kid oči, „vzpomněl jsem si, jaks jednou říkal, že kdybych něco potřeboval…“

„Jasně,“ odtušil Mastňák a zahlodalo v něm neblahé tušení. Kid Afrika mu jednou zachránil krk v Atlantic City. Přemluvil pár rozhněvaných černých bratrů, aby ho nepouštěli na zem z balkonu ve čtyřicátém třetím patře vyhořelého věžáku. „Někdo tě chce shodit odněkaď z vejšky?“

„Mastňáku,“ řekl Kid, „rád bych ti někoho představil.“

„A pak si budem kvit?“

„Mastňáku Henry, tadyta pohledná dívčina je slečna Cherry Chesterfieldová z Clevelandu.“ Mastňák se sklonil a řidičku si prohlédl. Blond hříva, oči obkroužené malovací tužkou. „Cherry, tohle je můj blízký osobní přítel, pan Mastňák Henry. Jako mladý darebák to táhl s Deacon Blues. Teď, jako starý darebák, se zašívá tady a věnuje se tvorbě, abys rozuměla. Má talent, abys rozuměla.“

„Staví ty roboty,“ zahuhlala holka přes žvýkačku. „Jste říkal.“

„To je přesně on.“ Kid otevřel dveře. „Počkej tu na nás, Cherríčko.“ V norkovém kožichu, který se mu otíral o neposkvrněné špičky vysokých žlutých bot z pštrosí kůže, vystoupil na povrch Varty, a Mastňák vzadu ve vznášedle něco zahlédl, na zlomek vteřiny se mu před očima mihly obvazy a nemocniční hadičky…

„Helejse, Kide,“ zeptal se, „co to tam vzadu vezeš?“ Kid zvedl ruku ověšenou šperky, mávl na něj, ať vycouvá, dveře vznášedla zaklaply a Cherry Chesterfieldová se dotkla knoflíků, kterými se ovládala okénka.

„O tom si musíme promluvit, Mastňáku.“

Konec ukázky

Table of Contents

1. KOUŘ

2. KID AFRIKA