Přeložila Dana Krejčová

Copyright ©2017 Beale Williams Enterprise

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Dana Krejčová

Copyright ©2021 for Cover  by Michael Whelan

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7454-6

Věnování

Po dlouhém zvažování jsem se rozhodl, že tato kniha musí být věnována třem lidem, kteří během let nejvíce přispěli k tomu, abych se vrátil do Východního Ardu.

Mým nakladatelkám Betsy Wollheimové a Sheile Gilbertové, že do mě zdvořile ryly celá léta a připomínaly mi zhruba každých sedmnáct minut, že všem kromě mě je jasné, že věštba pronesená při zrození dvojčat Jošuy a Vorževy měla vytvořit cestu k pokračování a že by opravdu rády viděly, jak to napíšu. (Vlastně byly docela trpělivé. Ale čas od času mi to připomněly. Občas mi hrozily holemi.) A jejich rýpání nebylo jen z obchodních důvodů, ale i proto, že podle nich s tím dokážu udělat skvělé věci.

Moje žena a partnerka Deborah Bealeová mě také během let pronásledovala se stejnou dávkou vlídnosti a trpělivosti, byla citlivá k mému pracovnímu postupu (který pro vrcholný výkon vyžaduje občas i měsíce strávené téměř výhradně podřimováním), přičemž se mě ve zdvořilých intervalech ptala, proč vlastně nenapíšu pokračování k Jasnému ostnu, Žalu a Trnu.

Popíchnutý jedním takovým rozhovorem jsem si konečně sedl, abych si pečlivě promyslel, proč to nemůžu udělat. Důvodem vždy bylo, že nejdřív potřebuju mít příběh, jinak bych se cítil bez nápadu, jako zřizovat licenci. Každá kniha pro mě začíná příběhem – ale neměl jsem v sobě další příběh z Východního Ardu. A tak jsem v duchu střílel jednu možnost za druhou – chabou, nepůvodní,parodii na sebe samu – protože jsem chtěl Deb (a tím také každému, kdo se mě kdy na pokračování ptal), sdělit, proč prostě další díl nebude. Ale po dlouhém dni přemýšlení jsem si uvědomil, že mám příběh, který chci vyprávět, a než jsem ho pro Deb sepsal, byl jsem jím ohromně nadšený. O pár týdnů později jsem ho už skutečně psal.

Existuje asi devět set dalších způsobů, jak Deb tuto knihu podpořila, od toho, že četla a analyzovala pracovní verzi rukopisu (se svým obvyklým důvtipem), po zorganizování reklamy od našeho jídelního stolu jako P. T. Barnum v županu. Její otisky prstů jsou obrazně řečeno po celé knize.

Sheila a Betsy také přispěly mnoha způsoby ze strany nakladatelské, včetně jejich obvyklé láskyplné pozornosti věnované redakci celého rukopisu. A knize dodaly konečný vzhled.

Věnuju tuto knihu všem třem – Sheile, Betsy a Deborah.

Betsy a Sheilo, děkuju za všechno, v neposlední řadě za vaše přátelství. Jsem opravdu šťastný (a připouštím, trochu uslzený a sentimentální), že tato kniha je naše společné dílo – konečně.

Deborah, ty jsi ta jediná. Za to a spoustu dalších věcí ti děkuju.

Poděkování

Vždycky je těžké správně poděkovat všem lidem, kteří ke knize přispěli, ale u této je věc ještě těžší, protože mnoho lidí laskavě věnovalo svůj čas a úsilí, aby mohla vzniknout.

Tady jsou všichni, kým jsem si jistý, protože ten proces začal před více než dvěma lety. Pokud jste jedním z těch, kdo mají zásluhy a já vás opomněl zmínit, rozhodně jsem vděčný i vám, ale prosím, napište mi, abych to mohl uvést na pravou míru v příští knize.

Nejdřív patří můj vděk všem, kdo si našli čas na přečtení velmi dlouhého prvního rukopisu a sdělili mi své dojmy a návrhy nebo pracovali na slovníčku, aby byl srozumitelný a přesný a také odpovídal předchozím dílům. Každé jméno představuje léta práce, kterou jsem nemusel dělat já!

Charlotte Cogleová, Ron Hyde, Ylva von Löhneysen, Eva Maderbacherová, Devi Pillai, Cindy Squiresová, Linda Van Der Pal, Angela Welchelová a Cindy Yanová.

Vy jste mí hrdinové. Díky, díky, díky.

Jako vždy se musím zmínit o těch, kdo pro mě dělají nejdéle. O rozhodující pomoci mé ženy Deborah Bealeové a mých nakladatelek Sheily Gilbertové a Betsy Wollheimové pro tuto knihu se zmiňuju ve věnování, ale chci znovu zopakovat, jak mi zlepšujete život.

Můj agent Matt Bialer byl jako obvykle během celé práce bystrý, nápomocný a zábavný. Prostě jako obvykle.

Lisa Tveitová zvládala všechno, co se objevilo na mé webové stránce (a další onlineové aspekty mé kariéry), takže byla úžasná a fungovala – jako vždy ti moc děkuju, Liso.

MaryLou Capes-Plattová, která rediguje nové knihy z Východního Ardu, je jak přísná mistrová, tak okouzlující múza, zapisuje poznámky na okraji, připisuje spokojené reakce, když si vedu dobře, či laskavě poukazuje na to, když je moje psaní ledabylé, matoucí či jinak není na úrovni. Její bystré oko a důvtip a laskavé srdce silně ovlivnily konečnou verzi příběhu.

Isaac Stewart vytvořil geniální nové mapy a taky strávil dlouhé těžké hodiny, když se snažil umístit všechny podrobnosti správně, aby odpovídaly i zeměpisu z dřívějších knih. (Měl přitom pomoc, ale k tomu se dostanu za chvíli.) Výsledky jsou zjevné – a úžasné.

Michael Whelan dělá obrázky pro tyto knihy – víc vlastně není třeba říkat – a jako obvykle pracoval opravdu tvrdě, aby vytáhl, co je v příběhu, a svým velkým nadáním to rozvedl víc, než jsem si uměl představit.

Joshua Starr dřel dlouho a tvrdě, aby mě udržel u časového plánu a (více či méně) mě ochránil před potížemi – jakož i mnoho dalších lidí u DAW Books a Penguin Random House. Díky Joshovi je i práce na maličkostech při vydávání radostí. Děkuju, Joshi!

A mí britší a němečtí nakladatelé Oliver Johnson u Hodder & Stoughton a Stephan Askani u Klett-Cotta přečetli a podporovali tuto hrozně dlouhou knihu se svou obvyklou laskavostí a přehledem. Mám ohromné štěstí na nakladatele po celém světě.

A pochopitelně se musím zmínit o nejvěrnějších a nejlaskavějších přátelích, jaké může spisovatel mít, bandě z diskuzního fóra na tadwilliams.com, z nichž mnozí jsou již tady na seznamu jmenovitě – ale to zdaleka nejsou všichni. Uspořádejme večírek v Mint, lidi. Platím.

Naposledy, ale ne jako posledním, musím poděkovat dvěma lidem, kteří návratu do Východního Ardu věnovali tolik práce, že ani nevím, kde s chválou začít.

Ron Hyde se v podstatě stal oficiálním archivářem Východního Ardu, nejen tím, že četl rukopis a radil mi s ním, ale také proseděl mnoho hodin s Isaacem Stewartem a také nad mapami, dále mi odpovídal na otázky kdykoliv ve dne i v noci, protože původní knihy jsem psal před třiceti lety a Ron zná podrobnosti ze země a jejích dějin lépe než já. Snaha udržet všechny podrobnosti konzistentní v milionu slov napsaných kdysi dávno (a pozadí, které jsem tehdy vytvořil, jich má ještě víc) s dalším milionem slov, až dokončím nové knihy, je ohromný úkol. Bez takové pomoci bych psal toto poděkování asi až tak za dva roky.

Ylva von Löhneysen dělala víc, než diktovala její povinnost a nejspíš i zdravý rozum, aby pomohla této knize vzniknout, dělala mnoho stejných věcí jako Ron a přispěla i jinak, četla všechny pracovní verze, připojila rozsáhlý komentář a své vlastní rozsáhlé znalosti Východního Ardu, aby mě udržela ve správných kolejích. (Ano, Ylva také ví o mém díle víc než já.) Během procesu přepisování mi neustále posílala poznámky s reakcemi na tuto či jinou scénu, kterou si právě přečetla, pomáhala mi udržet si odvahu (a denní penzum stránek), nemluvě o pomoci s nápady a návrhy, které v mnoha případech přímo ovlivnily tu verzi Koruny z čarodřeva, kterou nyní držíte v ruce, stejně jako Ron a další výše zmínění.

Všem vám vzdávám poctu. Bez vás bych to nedokázal. Požehnání vám všem.

Autorova poznámka

Mnozí z vás, kdo toto čtou, již vědí, že kniha je součástí návratu do Východního Ardu, světa, který jsem stvořil v dřívější knižní sérii. Pokud jste to nevěděli, nepanikařte, ale přečtěte si následující:

Abyste si užili novou sérii, nemusíte číst předchozí knihy – děj je zasazen asi o tři desetiletí později a já udělal, co jsem mohl, abych vysvětlil nejdůležitější informace v současném příběhu – ale mnozí z vás se pochopitelně budou chtít vrátit a stejně si je přečíst. (Já to udělal, musel jsem, abych mohl napsat nové díly.) Shrnutí předchozí série Jasný osten, Žal a Trn najdete na několika místech včetně webové stránky DAW Books dawbooks.com nebo na mé vlastní stránce tadwilliams.com

Žádný test NEBUDE.

Nové knihy pod názvem série Poslední král Východního Ardu budou následující:

Koruna z čarodřeva

Říše trávy

Mořeplavcovy děti

a ještě dvě novely, které nejsou přímo součástí nového příběhu, ale objevuje se v nich mnoho postav a historických událostí z ostatních knih. První z nich, Srdce ztraceného, již vyšla. Druhá, prozatím nazvaná Stíny věcí příštích, ještě napsaná není, ale bude vydána pravděpodobně někdy před posledním dílem.

Úvod

Jezdkyně i kůň klouzali ze svahu v Kynswoodském lese plném modřínů, buků s lesklými listy a dubů ověšených jehnědami. Ti dva, tiší a neočekávaní, se objevovali nejdřív v jednom paprsku jasného světla, pak v druhém, rychlostí, jaká by oko pouhého smrtelníka polekala. Světlý plášť jezdkyně jako by zachytával a odrážel všechny barvy z okolí, takže na zběžný či nesoustředěný pohled by byla jen náznakem pohybu, jen zdáním větru.

Tanahaya se těšila z teplého dne. I hudba lesního hmyzu byla příjemná, drnčení kobylek a bzučení zaneprázdněných včel. Třebaže byl pach lidských obydlí silný a tento lesní kout jen chvilkovým útočištěm, v duchu děkovala za tuto šťastnou mezihru.

Chvála tobě, Matko slunce. Chvála tobě za pachy růstu. Chvála tobě za včely a jejich zlaté tanečky.

Podle měřítek svého lidu byla mladá, na zemi strávila jen pár století. Tanahaya ze Shisae‘ron strávila mnoho svých let v sedle, zprvu jako kurýr pro klanového vůdce Himana z Kvetoucích vrchů, později, když se proslavila a znali ji i v Domě Ročního tance, vykonávala úkoly pro přátele v klanu. Současná posílka do hlavního města smrtelníků však bude zřejmě nejnebezpečnější ze všech jejích cest a rozhodně byla nejpodivnější. Tanahaya doufala, že bude dost silná a chytrá, aby nezklamala důvěru těch, kdo ji vyslali.

Říkali o ní, že je na svůj věk velmi moudrá, ale stále nechápala důležitost, jakou její přátelé přikládali záležitostem smrtelníků – zvlášť krátce žijícím tvorům, kteří obývali tuto část světa. Což bylo ještě nevysvětlitelnější teď, když jí bylo jasné, že Zida'yanemohou již smrtelníkům vůbec věřit.

Přesto, tamhle se už objevil hrad, který hledala, nejvyšší střechy byly právě vidět mezi stromy. Při pohledu na zavalité věže a mohutné kamenné hradby nemohla uvěřit, že tady kdysi stávalo Asu'a, největší a nejkrásnější město jejího lidu. Mohlo ještě v té hromadě neforemného kamene, již lidé nazývali Hayholt, zůstat něco z jejich starého domova?

Nesmím myslet na to, co by mohla být pravda, čeho se bojím, v co doufám. Kůň a jezdkyně se pohnuli dolů ze svahu. Musím vidět pouze to, co je. Jinak nesplním svůj slib a nedostojím slovu, které jsem dala přátelům.

Zastavila se na kraji lesa. „Ca, Pavoučí hedvábí,“ zašeptala a kůň mlčky stál, zatímco poslouchala. Po svahu se k ní nesly nové zvuky jakož i nové a ne zcela příjemné pachy, zvířecí odér nemytých smrtelníků. Mlaskla a Pavoučí hedvábí ustoupil do stínu.

Když do slunce vyběhla zlatovlasá dívenka, jíž se v ruce houpal košík s květinami – narcisy, konvalinkami a purpurovými krokusy – položila Tanahaya ruku na jílec. Smysly jí říkaly, že dítě není samo, a tak zůstala schovaná ve stínu mezi stromy, zatímco se za děvčátkem se supěním a chřestěním hnalo půl tuctu ozbrojených vojáků. Po chvíli se Tanahaya uvolnila. Bylo zřejmé, že smrtelníci nehodlají maličké ublížit. Přesto ji překvapilo, že smrtelní vojáci nemají vůbec tušení o nebezpečí. Mohla většinu z nich postřílet, než by si uvědomili, že v Kynswoodu nejsou sami.

Ozbrojence následovala na palouk smrtelná žena s kloboukem širokým jako kolo od vozu.

„Lillio!“ zavolala, načež se zastavila a snažila se popadnout dech. „Neutíkej, dítě! Ty vážně zlobíš! Zlobíš nás, když tě musíme takhle honit!“

Holčička se zastavila a vykulila očka. „Ale teto Rhoner, podívej! Bobule!“

„Bobule! V březněnu? Ty bláznivko malá.“ Žena, která stále nemohla popadnout dech, byla podle smrtelných měřítek hezká, aspoň si to Tanahaya myslela – vysoká, s pěknými, silnými kostmi v obličeji. Podle toho, jak ji dítě oslovilo, Tanahaya hádala, že to bude hraběnka Rhona z Nad Glehs, jedna z nejbližších přítelkyň smrtelné královny. Tanahaye nepřipadalo divné, že tak vysoko postavená šlechtična se stará o dítě, i když ostatním by to zvláštní připadat mohlo. „Ne, ty se hezky vrátíš se mnou, ovečko,“ prohlásila hraběnka. „Tohle jsou sovůvky, z těch by ti bylo špatně.“

„Ne, nebylo!“ prohlásila dívenka. „Protože to jsou lesní bobule. A lesní bobule mají kouzlo. Kouzlo Bájných.“

„Kouzlo.“ Žena v klobouku mluvila znechuceně,ale Tanahaya bystrým okem i na tu dálku rozeznala úsměv, který jí pohrával na rtech. „Já ti dám bájné kouzlo, mu‘ harcha! Chtěla sis natrhat první květiny a já tě sem přivedla. Jsme venku už celé hodiny – a u Deanažiných čistých sukní, podívej se na mě. Jsem špinavá a popíchaná od kopřiv!“

„To nejsou kopřivy, to jsou bobulové keře,“ namítla zlatovlasá holčička. „Proto mají trny. Aby nikdo ty bobule nejedl.“

„Nikdo nechce jíst tyhle bobule, jenom ptáci. Dokonce ani jeleni se k nim nepřiblíží!“

Vojáci v těžké zbroji dosud popadali dech a tváře se jim leskly potem, když se začali narovnávat. Dívka je očividně pořádně prohnala při dlouhé, namáhavé honičce do kopce. „Máme ji chytit, paní hraběnko?“ zeptal se jeden.

Hraběnka se zamračila.

„Lillio, je čas se vrátit. Chci si dát oběd.“

„Nemusím udělat nic, pokud mi nebudeš říkat ‚princezno‘ nebo ‚Výsosti‘.“

„Taková hloupost! Tví prarodiče jsou pryč a já jsem tvá gardedáma, ty malé lvíče. Tak pojď. Nezlob mne.“

„Kéž by tu byl strýc Timo. On mi dovoluje dělat všechno.“

„Strýc Timo je tvůj nevolník. Ne, je to tvůj bezmocný otrok a nechává ti ve všem volnou ruku. Já jsem z tvrdšího těsta. Tak pojď už.“

Dívenka Lillia se podívala z hraběnky na všechny ty tmavé keře obsypané světlými, modrobílými plody, vzdychla si a pomalu se vrátila dolů. Kdyby měl její košík delší držadlo, vláčela by ho hlínou. „Až se královna babička a král dědeček vrátí, budu na tebe žalovat,“ varovala hraběnku.

„A co?“ Hraběnka se zamračila. „Že jsem ti nedovolila běhat samotnou po lese, kde by tě mohli sníst vlci a medvědi?“

Konec ukázky

Table of Contents

Věnování

Poděkování

Autorova poznámka

Úvod