Andrea Rimová

CHODBA HRŮZY

Copyright © 2021 by Andrea Rimová

Cover & layout © 2021 by Jiří Pánek

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1918-1

VĚNOVÁNÍ

S láskou věnuji mé skvělé sestře Katce, díky které jsem hrdou tetou třech úžasných synovců Eliáška, Mikuláška a Tomáška. Moc vás miluji.

PODĚKOVÁNÍ

Nejdražší Barborko,

během psaní této knihy byly momenty, kdy mě kopla múza, ale i takové, kdy mě zdaleka obcházela. Po celou dobu jsi byla při mně, děvčátko moje. Tvůj překrásný úsměv byl mým hnacím motorem a dával mi sílu a chuť pracovat na každé další kapitole.

Děkuji ti, dcerko moje. Díky tobě tato kniha vznikla.

Jsi moje múza.

PROLOG

„Sašo, opravdu mě napadl. Byl to zkrat.“

„Pojďme ho prohlédnout,“ otočila jsem se ke dveřím a zjistila jsem, že Hans leží na chodbě už celým tělem. „Musíme ho vytáhnout ven. Je tam tma a nic neuvidíme.“

Udělala jsem jen několik kroků a uviděla jeho obrysy. Sedla jsem si k němu a nahmatala jeho hlavu.

„Hansi, slyšíte mě?“ zeptala jsem se. Přála jsem si jenom, aby mi odpověděl. Aby byl naživu. Aby se tohle všechno nikdy nestalo.

Zaslechla jsem tichý šepot. Sklonila jsem se níž, abych lépe slyšela, ale vyjma tlukotu svého srdce jsem žádný zvuk nezaznamenala.

„Hansi, odpovězte! Vnímáte mě?“ zopakovala jsem výzvu.

„Uteč!“ vysoukal ze sebe.

Sehnula jsem se ještě blíž k místu, odkud šepot vycházel. „Hansi, mluvte se mnou!“

„Kde trčíš, pojď mi s ním pomoct! Musíme ho vytáhnout ven! Chytíš ho za nohy!“ plakala jsem. Tušila jsem nejhorší – Hans umíral…

Místo odpovědi jsem zaslechla vrzání, které jsem nedovedla identifikovat. Pokoušela jsem se vstát, ale nešlo to tak rychle, jak bych si přála. Bolela mě hlava a rameno a držela jsem i Hanse.

Když jsem se postavila na nohy, v matném světle pronikajícím z přední místnosti jsem uviděla postavu. Nešla mi na pomoc. Prudkým pohybem ruky silně bouchla dveřmi, a když jsem se vzpamatovala, v zámku zarachotil klíč, který z tohoto místa udělal chodbu hrůzy.

Jsem tady zavřená! To nemůže být pravda! Určitě je to výplod mé fantazie.

Překřížila jsem si ruce přes prsa a opřela se o studenou zeď. Měla jsem pocit, že činnost mého mozku byla pozastavená. Nebyla jsem schopná se pohnout, dokonce ani přemýšlet nad tím, co bude dál.

Dýchej zhluboka. Uklidni se.

Nádech, výdech.

Nádech, výdech.

Napočítat do deseti.

Dvě… nádech a výdech.

Tři… nádech a výdech.

„Sašo!“ uslyšela jsem křik. Přestala jsem počítat a rozeběhla jsem se ke dveřím, zpoza nichž ten hlas vycházel. Zapomněla jsem, že na zemi leží Hans, a klopýtla jsem o něj. Spadla jsem a přistála jsem tváří v něčem vlhkém. Muž vydal bolestný žalostný vzlyk.

Nahmatala jsem zeď, opřela jsem se o ni a postavila se. Nohou jsem přezkoumala povrch, na který jsem se chystala vstoupit. Dotkla jsem se dveří a rukou hledala kliku. Když jsem ji už pevně držela, zaslechla jsem z přední místnosti hlasitý řehot. Stlačila jsem kliku, ale bylo zamčeno.

„Otevři!“ zavolala jsem.

Slyšela jsem přibližující se kroky a smích ustal. „Nemůžu.“

Začala jsem na dveře zuřivě bušit. „Proč to děláš? Okamžitě ty dveře otevři. Hans potřebuje pomoc, jinak umře!“

„O to právě jde. Ať zdechne a mně se bude žít volněji!“ ozvalo se z místnosti.

„Přestaň, je to vážné! Chceš mít na svědomí jeho smrt?“ bušila jsem opětovně do dveří, až mě rozbolely ruce.

„Víš co, moje milá. I tebe mám už plný zuby, takže je dobře, že jste tam spolu zavření. Aspoň se vás zbavím jedním šmahem.“

V chodbě hrůzy plynul čas jinak než tam za dveřmi. Jak bych stručně popsala své pocity v tmavé cele?

Sucho v ústech. Stažené hrdlo. Zrychlený tep. Hlasité dýchání.

Mokré tváře. Bílé klouby na ruce. Červené oči. Černé myšlenky.

To jsem tedy dopadla.

1. KAPITOLA

Za všechno může vůně lesa. Byla neodolatelná a ještě i teď si ji dovedu naživo vybavit. Jehličí smíšené s pachem listí, trávy a lesního ovoce mě vroucně objalo a přivítalo pokaždé, když jsem překročila bránu civilizovaného světa plného počítačů a mobilů a vydala jsem se hledat ráj. Ta nenapodobitelná vůně mě dráždila v nose a vyvolávala mi na tváři úsměv, protože les pro mě vždycky znamenal pokoj a ticho, po kterém jsem prahla už od malička.

Otevřela jsem oči a přenesla jsem se do reality. Pán, který trpělivě čekal na opačné straně poštovního okénka, se usmál.

„Promiňte, zamyslela jsem se,“ řekla jsem na omluvu a sáhla jsem po šeku, který ležel na pultě.

„To se stává. Člověk by nikdy neměl přestat snít,“ povzdechl si.

Vložila jsem šek do přístroje, pán mi podal padesátieurovou bankovku. Dala jsem mu zbylé mince a odevzdala mu ústřižek, který si založil do peněženky.

Dřív, než se otočil k odchodu, zašeptal: „Muselo to být něco pěkného.“

Zarazila jsem se. Nechápala jsem, o čem mluví. „Prosím?“

„To, na co jste myslela. Určitě to bylo něco pěkného, protože jste se usmívala,“ zopakoval.

Přikývla jsem a zhluboka se nadýchla.

Jehličí, hřiby, jahody. Ať už je zítra.

„Ať se vám daří,“ popřál mi a odešel dřív, než jsem mu mohla popřát to samé.

Do konce směny zbývaly ještě tři hodiny. Lidé přicházeli a odcházeli. Mladí i staří, kteří potřebovali platit a vybírat peníze, posílat dopisy, vyzvednout balíky. Seděla jsem za okénkem a mechanicky jsem dělala, co bylo třeba. V představách jsem dýchala čerstvý vzduch a procházela jsem se po nevelké zahradě prarodičů, lezla jsem po rozkvetlých jabloních a připravovala se na tradiční výpravu do blízkých lesů.

Když jsem za tři a půl hodiny šla z pošty do pronajaté garsonky, měla jsem chuť křičet radostí. Po únavném pracovním týdnu si moje tělo, ale hlavně mysl, potřebovaly dobít baterky. Měla jsem plné zuby otravných lidí, arogantních nadřízených v práci a kolegů věčně zapáchajících cigaretovým kouřem. Zvedal se mi z nich žaludek, ale hlavně mi připomínali Roba, a na toho jsem už nikdy víc nechtěla myslet.

Opak se stal pravdou. Když jsem vylezla z miniaturního sprchového koutu, v mobilu na mě čekala zpráva od Elišky z Prahy.

ZAVOLEJ MI. JE TO VÁŽNÉ.

Neviděli jsme se už přes rok a nemluvili spolu od Vánoc. To bylo skoro půl roku.

Co mi může chtít tak důležitého, že se mi pokoušela třikrát dovolat?

Věděla jsem, že jde o Roba. To on nás seznámil, když jsem s ním žila v Praze. Stali se kolegy a dobře si rozuměli. Eliška byla skvělá kamarádka, i když nám mohla být matkou.

Bude se ženit? Čekají miminko?

Koupili si společný byt nebo staví domek?

Plní si naše sny, ale s tou, která mě nahradila v jeho srdci i v posteli?

Mýlila jsem se. Nic z toho. Robi zemřel.

Když to Eliška vyslovila, zůstala jsem stát jako omráčená. Z umytých vlasů mi na zem padaly kapky vody. Postupně se k nim připojily moje slzy, až začaly vytvářet celkem slušnou loužičku.

„Jak to, že zemřel?“ vykoktala jsem ze sebe celá šokovaná.

Z mobilu se ozvalo potáhnutí nosem. „Byl nemocný. Nikdo o tom nevěděl, ani ta jeho Gábina. Před měsícem spolu odjeli do Peru, aby viděli Machu Picchu. Vždyť víš, jak rád poznával svět.“

„Ona mu to se svým tučným bankovním kontem ráda umožnila,“ dodala jsem sarkasticky. Potom jsem se vzpamatovala. Došlo mi, že už není mezi živými a že jsem ho kdysi moc milovala.

Eliška na moji připomínku nereagovala. „Po návratu ho hospitalizovali. Poslouchej, podle mě věděl, že brzy zemře. Proto se s tebou rozešel,“ řekla tiše roztřeseným hlasem.

Vytřeštila jsem oči. „Cože? Co to říkáš? Zamiloval se přece do Gábiny. Proto jsme šli od sebe. O žádné nemoci nemluvil a žádné zdravotní potíže neměl. Byl zdravý jako ryba.“

A krásný jako obrázek. Nikdy nebyl krásnější jako tehdy, když mě opouštěl. Takhle si tě budu pamatovat.

„Myslím, že nechtěl, aby ses trápila. Lékaře navštívil ještě v době, když jste byli spolu. Vím to, protože mi to řekl. Víc o tom nechtěl mluvit a vypadal v pohodě, proto jsem nic neřešila.“

Nechtěla jsem této teorii věřit. „Proč by to dělal? Moje trápení mu bylo ukradené. I já celá,“ potáhla jsem nosem. „Od rozchodu mě nekontaktoval.“

„Vždyť právě. Miloval tě a chtěl tě ušetřit bolesti ze ztráty,“ trvala na svém Eliška.

Tělem mi proběhl mráz. Nevěděla jsem, jak mám reagovat.

„Víš to, nebo si to jen myslíš?“ dostala jsem nakonec ze sebe.

„Svěřil se mi, že ji nemiluje a ani nikdy nebude,“ přiznala se.

„Mně ale řekl, že…“

„Robo se zachoval pragmaticky. Věděl, že Gábina hledá mladého muže na pobavení, ne životního partnera. Peníze, které získala při rozvodu, mu umožnily cestovat a vidět vytoužená místa. Už mu nezbýval čas si na to vydělat. A zároveň se nemusel dívat na tvou utrápenou tvář.“

Nahlas jsem se rozplakala. Teď už nezáleželo na tom, jestli to byla pravda, nebo ne.

Zemřel. V nemocniční posteli daleko od ženy, které na něm kdysi záleželo.

Robo je pryč. Navždy.

„Jsi tam?“ slyšela jsem Eliščin hlas. Vysmrkala jsem se do kapesníku a hodila jsem ho na zem. Poodešla jsem k oknu a dívala se ven.

„Sašo, haló, jsi v pořádku?“

Sluneční paprsky se odrážely od zpětného zrcátka sousedova auta a oslepily děvčátko, které bylo na procházce se psem. Zakrylo si rukama tvář a já jsem na chvilku zatoužila vyměnit svůj život za jeho. Bylo tak mladé a mělo všechno před sebou. Ne jako já.

Eliška se nedala. „Děsíš mě! Odpověz mi!“

„A co chceš slyšet? Že se cítím výborně? Že se nic nestalo a kvetu štěstím? Chceš slyšet, jak střílím šampaňské na počest Robovy smrti?“ zaútočila jsem na ni, jako by to všechno byla její vina. Měla jsem se krotit, ale hněv, smutek a bolest se zmocnily mých emocí a vkládaly mi do úst slova, která v této chvíli té dobré ženě ublížila.

„Myslela jsem, že bys to měla vědět,“ řekla smutně Eliška.

Věděla jsem, že ona za nic nemůže, ale zmohla jsem se na jediné slovo. „Promiň,“ zašeptala jsem.

„Je mi líto, že jsme od sebe tak daleko. Ráda bych tě teď objala.“

Svět mi najednou připadal tmavý a nechutný. Zlobila jsem se na Roba, když mi před časem oznámil, že miluje Gábinu. Nenáviděla jsem ho, když mi pomáhal balit mé věci do velkých krabic. A když mě na rozloučenou objal a já cítila divoké bušení jeho srdce, toužila jsem mít v ruce revolver. Bolelo mě dívat se mu do očí a číst v nich všechny krásné chvíle, které jsme spolu prožili. Udělal za námi definitivní tečku, ze které jsem se dlouho léčila. A teď, když jsem z toho venku a všechny negativní emoce ztratily na síle, si jednoduše umře.

„Proč mě to udělal?“ vykoktala jsem ze sebe.

„Nevím, možná by ses zachovala stejně, kdybys byla v jeho kůži,“ řekla zamyšleně Eliška. „Musím končit. Mohu ti zavolat zítra?“

„Jedu na venkov a budu se toulat po lesích. Často tam vypadává signál. Ozvu se, až se vrátím do města,“ slíbila jsem. „A pohřeb?“ vyletělo ze mě.

„Všechny tyhle záležitosti zařizuje jeho sestra. Poslední rozloučení v krematoriu bude už v úterý,“ vyklopila ze sebe. „Netrap se. Rozloučit se s ním můžeš, ať jsi kdekoliv.“

Eliška věděla, že nepřijdu. Ne proto, že bych si to nemohla zařídit v práci, ale pro bolest v duši.

Představila jsem si jeho úsměv, na který mě sbalil, a opět jsem aktivovala vodopád slz. „Kdybych to věděla, mohli jsme…“

Eliška mě přerušila. „Nechtěl, abys to věděla, drahá. Nesmíš mu to vyčítat. Musíš si uchovávat jenom pěkné vzpomínky,“ radila mi.

Cítila jsem se bezmocná. Po skončení hovoru jsem si s mokrými vlasy lehla na rozkládací gauč. Bylo mi jedno, že budu vypadat jako po výbuchu.

Robo zemřel. Muž, bez kterého jsem před časem nedokázala žít, už nedýchá, nesměje se, nevnímá a neslyší.

Když jsem spotřebovala všechny kapesníky, vstala jsem a začala házet věci do tašky. Nemohla jsem v téhle garsonce zůstat déle. Jako by se neustále zmenšovala, až hrozilo, že mě úplně rozmačká. Na venkov jsem měla v úmyslu odjet hned ráno, ale pod vlivem těchto zpráv jsem změnila názor.

2. KAPITOLA

Vesnice působila vylidněně. Na ulici jsem neviděla ani nohu. Jako by z nějakých závažných důvodů vystěhovali všechny obyvatele. Bylo mi to úplně jedno. Nepřišla jsem se sem začlenit, ale vydechnout si, na všechno zapomenout a načerpat energii na další fungování.

Od autobusové zastávky jsem šla k domečku, který jsem zdědila po prarodičích. S každým dalším metrem jsem cítila, že jsem udělala správnou věc, když jsem se rozhodla přijet sem ještě večer a nečekat do rána. Na zádech se mi houpal batoh, ve kterém jsem měla jen pár věcí na převlečení a dvě bagety ze stánku na autobusové zastávce. Jednu na večeři a druhou na snídani.

O zbytek jídla se zítra postará obchod v centru vesnice.

Šla jsem do mírného kopce, a abych nemyslela na Roba a nicotu z práce, která mě nebavila, počítala jsem kroky. Tak jsem to dělávala, když jsem byla dítě, akorát jich tehdy bylo o mnoho víc.

Ještě asi tři sta a budu u domku. Škoda, že mě tam nikdo nečeká.

První umřela babička. Zrovna jsem končila střední školu, když se to stalo. Děda byl u ní, když dostala mozkovou příhodu, a i když konal rychle, nepomohlo to. Nedožila se mé maturity. Zemřela za tři dny v nemocnici a myslím si, že děda začal v ten den umírat také. Sedával na vlastnoručně zhotovené lavičce pod starým košatým dubem a čekal, až budou opět spolu. Dočkal se o čtyři roky později, a tak nezažil moji promoci. Tehdy mi došlo, že mě nezůstal nikdo blízký.

Do domku, ve kterém jsem vyrostla, jsem se vracela velmi ráda. Tam se schovával můj pravý domov, který čekal, až ho poctím svou přítomností. V každém koutě vonělo mé dětství a babiččiny skvělé buchty, i když uběhlo už mnoho let.

Když jsem vešla do branky, srdce se mi rozechvělo.

Jsem doma. Sem patřím.

Z boční kapsy batohu jsem vylovila klíče a šla jsem k vchodovým dveřím, sledujíc trávu toužící po kose. Vložila jsem klíč do zámku a otevřela dveře. Hlasitě zaskřípaly a připomenuly mi, kolik je toho tady ještě třeba udělat.

Po návratu z Prahy na Slovensko jsem si dala závazek, že dům nenechám zchátrat. Opravila jsem topení a vyměnila okna a střechu, ale ušetřené penízky došly a bylo nutné začít pracovat. Nikde v okolí jsem ale zaměstnání nedostala, proto jsem sáhla po první práci, ve které mě chtěli. Pošta. Nuda. Ale pravidelný příjem. A volné víkendy.

V předsíni jsem shodila na zem batoh a zula jsem si tenisky. Strčila jsem nohy do ošlapaných pantoflí a vkročila jsem do domu, který zažil mnoho radosti i slz. Rozsvítila jsem světlo v kuchyni a postavila jsem vodu na čaj. Rozhlédla jsem se kolem sebe a zatoužila vrátit čas a být alespoň na chvíli děvčátko, které pomáhá babičce se zavařeninami a dědovi při vyřezávání dřevěných píšťalek a hraček.

Když se voda v konvici začala vařit, vybalila jsem si věci ve svém starém dětském pokoji v patře. Udělala jsem si tu ložnici a vždycky jsem tady přespávala, i když jsem měla jiné možnosti.

Převlékla jsem se do starého vytahaného trička a tepláků a vlasy jsem si sepnula chlupatou gumičkou. Abych nemyslela na Roba, vzala jsem si oblíbený časopis a uvelebila jsem se na gauči v obýváku v přízemí. I ten jsem plánovala co nejdřív vyměnit.

Začetla jsem se do článku o slovenských horolezcích, když jsem si vzpomněla na čaj. Zašla jsem do kuchyně a v tom se rozdrnčel zvonek. Nejdřív jsem si myslela, že se mi to zdálo. Ale když se zvuk zopakoval, šla jsem k oknu a roztáhla žaluzie. Měla jsem přímý výhled na branku. Tmavá silueta u ní mi nic neříkala, proto jsem otevřela okno.

„Haló. Kdo je tam?“ zavolala jsem.

„Sašo! Já jsem to věděla!“ ozval se známý ženský hlas. „Mohla jsem se stavit.“

Jana se za ty roky vůbec nezměnila. Nevěřila jsem, že je tu.

„Hned ti jdu otevřít.“

Cestou ke dveřím jsem přemýšlela, jak mohla vědět, že jsem přijela, a co tady vlastně dělá ona. Žila přece s manželem a dcerkou na opačné straně republiky.

Vždyť se to co nejdřív dozvím.

Odemkla jsem dveře a zavolala na Janu, že branka není zamknutá, jen se zasekává. Silněji zatlačila na kovová vrátka a přiběhla ke mně s úsměvem na tváři. Padly jsme si do náruče. Ucítila jsem sladkou vůni své kamarádky z dětství.

„Kolik je to let, co jsme se takhle loučili?“

Pevněji jsem se k ní přitiskla. Dávno mě nikdo neobjal. Mám pocit, že milion. „Jsi velmi hubená, Jani.“

Odtáhly jsme se od sebe a kamarádka si nazula pantofle, na které jsem ukázala rukou. Usadily jsme se v obýváku a já jsem jí kromě čaje a bagety neměla co nabídnout.

„Něco tvrdého by bodlo víc,“ povzdechla si a napila se z hrníčku. „Máme si toho tolik co říct. Zdá se mi, že uběhla už věčnost. Ty jsi stále mladá a krásná, ale podívej se na mě, vypadám jako stařena. Jako by mě přejel parní válec.“

Jana měla pod očima tmavé kruhy, jako by málo spala a moc plakala. Nebyla nalíčená, ale stále sem v ní viděla hodně z děvčete, se kterým jsem zažila mnoho zábavných situací, první lásky, zklamání, setkání s nikotinem i alkoholem. Byla pořád hezká, jen extrémně vyhublá a unavená. Moje tvář musela vypadat také strhaně.

„Jak jsi věděla, že jsem tady? Neuběhla ani hodina, co jsem vystoupila z autobusu,“ přisedla jsem si k ní na gauč. Nohy jsem si složila do tureckého sedu.

Jana byla vždycky prima. „Divila jsem se, že žena po třicítce nemá auto. Proč?“

„Ke mně se dostaneme později. Nejdřív chci vědět všechno o tobě. Párkrát jsem se ptala tvé mámy, kdy se tu objevíš na návštěvě, ale nevěděla.“

Přikývla hlavou. „Ano, říkala mi, že s tebou mluvila a že už nežiješ v Praze, ale mě okolní svět nezajímal. Poslední rok jsem procházela peklem. Přišla jsem sem před dvěma dny. Můj bývalý muž mi dělá problémy a manipuluje s mou dcerou. Svině. Neexistuje jiný výraz, který by ho tak dokonale vystihl. Už nemůžu.“

Jana mluvila o svém manželství, které ztroskotalo kvůli nevěře jejího muže se sousedkou z vedlejšího domu. Nevycházela jsem z údivu, čeho všeho jsou lidé schopní. Plakala a vzápětí vytáhla mobil a s úsměvem mi ukazovala fotky krásného děvčátka. Malá Rebeka jí byla hodně podobná.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA