Lisa Chaneyová

Coco Chanel

Pohled zblízka

Ukážka z elektronickej knihy

přeložili Martin Pokorný a Pavel Pokorný

Eroika | Praha | 2014

Originally published under the title

Chanel. An Intimate Life by Lisa Chaney

Copyright © Lisa Chaney, 2011

Czech edition © Eroika, 2014

Translation © Martin Pokorný, Pavel Pokorný, 2014

Cover photo © George Hoyningen – Huene/Getty Images

ISBN 978-80-87409-27-5

Anně

(a památce naší matky Elizabeth [1923–2009])

„Capel říkal: ,Nezapomínej, že jsi žena.‘

Velmi často na to zapomínám.“1

OBSAH

Úvod

Prolog. Jsi hrdá, budeš trpět

1. Předkové

2. Zlobivá

3. Ztracená léta

4. Čím vším bych mohla být, a nejsem

5. Kořist bohatých mužů

6. Milenka a zajatkyně

7. Arthur Capel

8. Paříž v novém hávu

9. Svěcení jara

10. Konec jedné epochy

11. Mistryně svého řemesla

12. Válka zakazuje bizarnosti

13. Nezapomínej, že jsi žena

14. Sama

15. Nový začátek

16. Nejzvláštnější a nejskvělejší roky

17. Dmitrij Pavlovič

18. Šťastné číslo pět

19. Celá v bílém a pokrytá perlami

20. Reverdy

21. V centru

22. Bend’Or

23. Krach

24. Shocking „Schiap“

25. Válka

26. Přežít

27. Von Dincklage

28. Exil

29. Návrat: 1954

30. Raději katastrofu než pouhé nic

31. Jen na tom schodišti ještě slyším tepat svoje srdce

Doslov. Lidé, na nichž jsou zbudovány legendy, jsou svými legendami

Poděkování

Poznámky

Literatura a prameny

Práva k fotografiím

Rejstřík

Úvod

Gabrielle (Coco) Chanelová byla jedinečně osobitá a inteligentní žena s výjimečnou imaginací. Tyto její vlastnosti jí umožnily přežít zanedbané dětství plné bídy, najít novou identitu a prosadit se jako jedna z nejvlivnějších žen 20. století. Odlišila se od veškerých předchozích módních návrhářek tím, že se její vlastní život záhy stal synonymem onoho revolučního stylu, kterým si získala proslulost. Byl to styl střídmý, svůdný a elegantní a jeho složky, jež se mnohdy staly nepostradatelnou součástí šatníku každé ženy, se podstatně vyhranily již kolem roku 1914.

Odívání však bylo jen navenek nejviditelnější stránkou hlubších změn, k nimž přispěla. Svou jedinečnou a nekonvenční cestou z nejubožejší bídy k modernímu lesku napomohla utvořit samotnou představu současné ženy.

Poté, co se s koncem dospívání vymanila zpoza zdí náboženských institucí, stala se prodavačkou ve městě, které kypělo bohatými důstojníky z pluků, jež tu ležely posádkou. Následně odvrhla veškerou svoji slušnou pověst, když se stala milenkou jednoho důstojníka, a řada jejích následných vztahů byla předmětem velkého společenského zájmu. V milostném svazku s velkoknížetem Dmitrijem Pavlovičem se pozoruhodně odrážely proměny doby, o soužití s pohádkově bohatým vévodou z Westminsteru se vyprávěly legendy. Vztah s tajemným playboyem Arthurem Capelem, který ve své době patřil mezi nejžádanější svobodné mladíky v Evropě, jí umožnil rozkvést, ale skončil tragicky.

Temná kráska Gabrielle byla též označována za „vtipnou, podivnou a uhrančivou“. Stala se múzou, patronkou, spolupracovnicí či milenkou mnoha pozoruhodných mužů včetně nejoslavovanějších umělců moderní doby: Picassa, Cocteaua, Stravinského, Viscontiho, Dalího, Ďagileva. Navíc se povznesla do nejvyšších společenských vrstev, vybudovala podnikatelské impérium, dospěla k přesvědčení, že „peníze přispívají ke zdobným životním požitkům, ale samy životem nejsou“, stala se ukázkovou celebritou 20. století a ještě za života se proměnila v mýtus.

Zájemci o její příběh již dráhu jejího života dobře znají a já váhala, zda dodávat k početným publikacím, které již jsou k dispozici, další. Avšak Gabriellin příběh je dramatický a plný patosu, a nakonec mne zlákal. Měla jsem však pochybnosti, kolik se toho ještě dá odhalit.

Její první životopiskyně Edmonde Charles-Rouxová nalezla – jak se alespoň zdálo – vše, co bylo možno vzhledem k plynutí času a ke Gabriellinu tajnůstkářství ohledně vlastní minulosti odhalit. Následní životopisci tuto domněnku přijímali jako danou, a různá období Gabriellina života tak zůstala víceméně nepoznána. Můj zájem ale mimo jiné upoutala rozmanitost a význam umělců, se kterými se znala a kteří sehráli klíčovou roli ve zrodu modernismu v bohémské Paříži na počátku 20. století. Mým cílem bylo využít Gabriellina dobře známého životního příběhu ke zvýraznění pozoruhodných svazků mezi ní a těmito umělci a k poskytnutí širší interpretace Gabrielle jakožto ženy a jejího odkazu. Pouhé variace na vyprávění o tom, jak se chudinka stala královnou, a výčty změn, jejichž autorství se jí přičítá na poli módy, nestačí na náležitý portrét ženy, která při zrodu moderního světa sehrála podstatnou roli nejen v jeho odívání, ale i v kultuře.

Jak jsem se ale s jejím životem seznamovala blíže, začaly mě mezery v jeho popisu stále více fascinovat. Navíc mi intuice říkala, že se nejspíš vše odehrálo trochu jinak, než děj líčí ona první biografická interpretace, která zformovala obecnou představu o Gabrielle. Gabrielle po sobě zanechala jen několik málo dopisů a žádné deníky. Přesto jsem uvěřila, že se mi třeba podaří odhalit nové detaily. Netušila jsem, po jakých cestách mne mé úsilí povede a jak úžasné objevy se mi přičiněním šťastné náhody během následujících tří let podaří. Nové dílky příběhu postupně zapadaly do skládačky a i Gabriellin charakter se ukazoval v novém světle.

Zásadní význam tu samozřejmě měly její hrozné zážitky z dětství. Její vzpomínky na první léta se posouvaly a měnily, já se však dostala k cenným dokumentům, které mi poradily, jakým způsobem její vzpomínání filtrovat. Gabrielle o sobě mnohdy vypovídá více tím, co vynechala nebo „upravila“, než tím, co přímo řekla. A přínosné také bylo přistupovat k ní zvenčí, oklikou. Znal ji ten a ten? Pokud ano, co si o ní dotyčný zapsal do deníku nebo co uvedl v dopisech? Řádka tu z tohoto a tu z onoho dopisu nebo rozhovoru se mnohdy stala klíčovou pro rozvinutí příběhu.

Podnikla jsem cestu do Irska za Michelem Déonem, který s Gabrielle před šedesáti lety strávil hodně času, když byl jakožto úspěšný mladý spisovatel pověřen prací na jejím životopise. Nedozvěděla jsem se od něj žádná nová „fakta“, ale přivezla jsem si cosi podstatnějšího: Michel Déon mne zahrnul historkami a množstvím nesmírně přesných pozorování. Zároveň ke Gabrielle cítil náklonnost, jež byla důležitá pro to, abych s ní začala sympatizovat sama, nenechala se omezovat jejími fantaziemi a snažila se pochopit její celoživotní emocionální útrapy. Její zranitelnost sice z velké části zůstávala skrytá, ale přispívala k jejímu osamění.

Nesmírně cenné byly vzpomínky všech, kdo se s Gabrielle osobně znali, ale důležité byly i jiné prameny. Díky seznámení s americkým rusistou Williamem Lee jsem například získala překlady mnoha deníkových zápisů velkoknížete Dmitrije Pavloviče; William mi je několik týdnů posílal po částech e-mailem a díky nim se proměnilo naše chápání Gabriellina poměru s Dmitrijem. Odhaluje se v nich podstatně odlišný vztah od toho, jaký nám byl líčen tradičně a v němž si mladý šlechtic nechal poplést hlavu krvelačnou Gabrielle.

Podařilo se mi potvrdit zvěsti o Gabriellině bisexualitě a narkomanii. Je to důležité, ale především proto, že jejich popírání mělo souvislost s Gabrielliným odmítáním vyrovnat se veřejně s určitými skutečnostmi. A jiné objevy byly ještě významnější. Vyvolaly totiž hluboké a někdy velmi zneklidňující otázky.

Po měsících pátrání jsem jednoho dne konečně usedla se zetěm a vnukem Arthura Capela, nepochybně největší lásky Gabriellina života. O svém nezachytitelném předkovi měla rodina pouhé útržky informací a to se týkalo i složitého milostného trojúhelníku mezi ním, Gabrielle a Dianou Wyndhamovou, kterou si nakonec vzal. Avšak dozvěděla jsem se onoho dne dost na to, abych se vydala po stopách tohoto výjimečného muže – o němž Gabrielle prohlásila, že mu vděčí za vše – a odhalila bolestné podrobnosti jejich svazku.

Po část druhé světové války Gabrielle bydlela v okupované Paříži v hotelu Ritz s Němcem jménem Hans von Dincklage. Všichni ostatní hoteloví „hosté“ byli němečtí důstojníci. Dnes již je prokázáno, že von Dincklage plnil před válkou pro německou vládu špionážní mise. Po seznámení s Gabrielle v tom naoko ustal a byl „proti válce“. O Gabriellině vztahu s von Dincklagem a o skutečném obsahu jeho aktivit se vědělo jen zčásti. Díky dokumentaci k von Dincklagovi v archivech Švýcarské konfederace, u francouzského Deuxième Bureau a na dalších, dosti nepravděpodobných, místech se ale podařilo sestavit úplnější portrét tohoto odsouzeníhodného muže než kdy dřív. Byl to mistr svádění a klamu a zcela nepochybně špion. Myslím si ale, že to Gabrielle – ač nepochybně vedená především vlastním smyslem sebezáchovy – nevěděla. Po válce ale považovala za vhodnější přesunout se do neutrálního Švýcarska, aby se vyhnula možné obžalobě.

V roce 1954 se vrátila do salonu, který před válkou uzavřela. První přehlídka skončila debaklem, ale nakonec si Gabrielle znovu dobyla postavení světové módní špičky. Její mýtus, který pilně živila, narůstal tak, až jej bylo chvílemi nemožné odlišit od skutečné osoby. Jakožto průkopnice moderního pojetí ženy byla Gabrielle ztělesněním vrcholného dilematu, před něž doba ženy stavěla: zda volit slávu a bohatství – nebo citové naplnění. Její mýtus pro ni někdy byl pouhou náhražkou a v dané době už víceméně neměla nic jiného. Neproniknutelný krunýř a ochranná hradba, které kolem sebe v průběhu let vztyčila, navíc znamenaly, že k ní byl málokdo schopný „proniknout“. Na sklonku života se stále víc projevovala autokraticky, ale dál byla ohromnou osobností. Její samota byla někdy tragická.

Značka Chanel s rostoucím úspěchem pokračovala i po Gabriellině smrti a neustále inovovala Gabrielliny osobní motivy. Mýtus jménem „Coco Chanel“ dnes proto představuje globální ikonu, mnohem větší než prestiž, které se těšila za života. Netvrdím, že jsem vypátrala vše a vyluštila všechna tajemství, jež nám Gabrielle zanechala. Některá jsem však pomohla blíž osvětlit, a i když ji tu prezentuji bez sentimentu, doufám, že čtenář vůči této jedinečně spletité ženě – jedné z nejpozoruhodnějších osobností uplynulého století – pocítí sympatie.

Gabrielle Chanelová se po druhé světové válce přestěhovala do Švýcarska a zde požádala svého přítele, spisovatele a diplomata Paula Moranda, aby zapisoval vzpomínky, s nimiž se mu svěřovala. Nepsala si deník a z korespondence máme k dispozici jen hrstku dopisů, nicméně Morand se po její smrti nechal přesvědčit, aby tyto zápisy z večerů ve Švýcarsku zveřejnil. Jeho kniha L’allure de Chanel (Půvab Chanel) nám dává nahlédnout do výjimečného života Gabrielle Chanelové lépe než jakýkoliv jiný zdroj. V následujícím popisu události, která změnila Gabriellin život, slyšíme její vlastní slova.

Prolog

Jsi hrdá, budeš trpět

Představte si večer před více než sto lety. Kolem Tuilerií, nejstarších zahrad v Paříži, se dvojice – muž a žena – ubírá na večeři do palácové čtvrti Saint-Germain, sídla těch nejbohatších a nejurozenějších.

Štíhlá dáma měla husté černé vlasy sčesané na zátylku dlouhé šíje a držela se zpříma. Z jejích tmavých očí se nedalo nic vyčíst, půvabnou, ale ostřeji řezanou siluetu korunoval nezvykle prostý klobouk. Bylo jí šestadvacet, ale každý by jí hádal méně. V pohledu jejího anglického milence se mísila skepse s pobaveným úsměškem. Vyzařovala z něj sebejistota muže, který si je dobře vědom svého privilegovaného postavení. Byl noblesní, ale záměrně méně uhlazený a dvorný než Francouzi z jeho společenské vrstvy.

Šli vedle sebe, mluvila Gabrielle (která později obecně vejde ve známost jako Coco). Jejímu podnikání se začínalo dařit, měla radost, že dosáhla finanční nezávislosti. Připadalo jí, že vydělávat peníze je snadné. Když to ale vyslovila, zareagoval její partner zcela nečekaně.

Oznámil jí, že se plete: žádné peníze nevydělává, naopak je bance dlužna.

Odmítala tomu uvěřit. Kdyby neměla zisk, banka jí přece žádné peníze nedá!

Její milenec – jmenoval se Arthur Capel – se jí vysmál. Copak vážně netuší, že jí banka peníze dává jedině proto, že je tam sám složil jako jistinu? Znovu se ohradila.

„Chceš snad říct, že ty peníze, které utrácím, jsem nevydělala? Jsou to přece moje peníze!“

„To tedy nejsou. Patří bance.“

Šokovaná Gabrielle zmlkla a přidala do kroku, ale Arthur mluvil dál: včera mu z banky telefonicky oznámili, že Gabrielle příliš utrácí.

Kdyby o svém podnikání nezačala mluvit sama, nechal by si pravdu pro sebe. Vysvětloval jí, že na tom přece nesejde, vždyť jemu na penězích nezáleží. Pokud ji tím ale chtěl uklidnit, pokus nevyšel. Gabrielle se zlobila víc a víc.

„Z banky volali tobě? Proč ne mně? Takže já jsem na tobě závislá?“2

Sklesle prohlásila, že se chce vrátit. Ale ani doma se jí neulevilo. Ať se v jejich luxusně zařízeném apartmá podívala kamkoliv, všude viděla věci pořízené za peníze, o kterých si doposud myslela, že je vydělala sama. Teď chápala, že její pocit samostatnosti byl pouhou iluzí a všechno ve skutečnosti zaplatil Arthur. Její zoufalství se obrátilo ve vztek. Hodila po něm kabelku a seběhla po schodech na ulici do deště. Mířila ke svému útočišti, do butiku na rue Cambon, vzdálené jen několik bloků.

„Coco, ty ses zbláznila!“ volal za ní Arthur.

Než ji dostihl, byli oba promočení na kost. Nadarmo se ji snažil přivést k rozumu; plakala a nebyla k utišení.

Nakonec se v jeho náruči uklidnila. „Jeho jediného jsem milovala,“ vzpomínala po letech. „Byl moje velké životní štěstí… Byla to výrazná a neobvyklá osobnost… Byl mi otcem, bratrem, celou rodinou.“3 Ale toho večera stálo Arthura hodně přesvědčování, než se Coco znovu vrátila do společného bytu. Až pozdě v noci ukonejšil její zraněnou hrdost a oba usnuli.

Po této zkušenosti Gabrielle zcela přehodnotila své cíle. Hned brzy ráno se vydala do butiku na rue Cambon a pronesla ke své vrchní krejčové Angèle řeč: „Nejsem tu proto, abych se bavila a utrácela, ale abych vydělala jmění. Od nynějška bez mého svolení nikdo neutratí ani centim.“4

I když Arthur svou přítelkyni velmi dobře znal, ani v nejmenším nečekal, že vyvolá tak prudkou reakci, když ji šokem probere z fantazií a vysměje se jejímu sebeklamu. Když ji donutil nahlédnout skutečnou situaci, musela spolknout nečekaně hořkou pilulku. Prokázal jí tím ale velkou službu. Ta chvíle uvolnila její nejtvořivější síly.

A Coco Chanel nikdy nezapomněla na roli, kterou Arthur na počátku její proměny sehrál. Zprvu sice podcenil, do jaké míry všechny její skutky vede hrdost, ale byl to on, kdo jí řekl: „Jsi hrdá, budeš trpět.“5

Tím stručným výrokem vyjádřil její nejpodstatnější vlastnost a zároveň předpověděl, že pro ni v životě bude nejen hnací silou, ale i Achillovou patou. Gabrielle kvůli své hrdosti skutečně trpěla, ale věřila, že by bez tohoto povahového rysu nikdy neuspěla. „Hrdost vyzařuje ze všeho mého počínání,“ řekla později. „Je v ní tajemství mé síly… Je to moje slabina i moje přednost.“6

Po vylíčeném rozhodnutí změnit své postupy a cíle ještě nějakou dobu trvalo, než butik začal opravdu přinášet zisk a ona se vymanila z pozice vydržované dámy, která si pro zábavu provozuje kloboučnictví. Rebelantský a progresivní styl, s nímž přišla, se postupně stal synonymem její kontroverzní životní dráhy. Coco Chanel byla ztělesněním významné a uhrančivé nové podoby ženské nezávislosti. „Já pracovala ráda,“ vzpomínala. „Obětovala jsem práci všechno, i lásku. Práce pozřela můj život.“7

Jakmile dosáhla výdělků, nad kterými už nebylo možné jen tak mávnout rukou, hrdě Arthurovi oznámila, že může jistinu z banky stáhnout – obejde se bez ručitele. Odpověděl jí posmutněle: „Myslel jsem si, že ti poskytnu hračku – a dal jsem ti svobodu.“8

1

Předkové

Současná Francie je protkána efektivní a stroze přímočarou sítí silnic, kvůli které si jen málo míst podrželo svou někdejší nedostupnost či tajemnost, ale pohoří Cévennes, odkud pocházeli Gabriellini předkové z otcovy strany, zůstává dodnes odlehlé. Toto bludiště hor, údolí a roklí v jihovýchodní části Francouzského středohoří patří mezi nejstarší obývané oblasti na francouzském území. Na východě sousedí s Alpami, od nichž je dělí údolí řeky Rhôny, na západě se rozkládají náhorní roviny Causses, pusté a rozlehlé vápencové plošiny, rozdělené hlubokými říčními roklinami, jež už odpradávna skýtaly útočiště pastýřům a jejich ovčím stádům.

V 18. století se obyvatelé údolí v Cévennes živili pěstováním moruší a výrobou hedvábí. Místní horská úbočí sloužila jen jako pastviny. Nejobvyklejším stromem tu byl kaštanovník, který je pro zdejší kraj typický dodnes a po několik staletí poskytoval obyvatelům zdejších výše položených oblastí vše potřebné k životu.

Nad zmoklými stromy se vznáší mlha. Za zákrutou silnice se objeví několik kamenných domů – vesnička Ponteils. Tady se poprvé otevře výhled do dálky, spatříme hory a také nádherný oblouk duhy. Všude rostou kaštanovníky, jsou jich tisíce, možná miliony. Okem neproniknutelná zeleň se táhne až k obzoru a pokrývá horské svahy.

U nepřiměřeně velkého kostela se krčí shluk domů. Tady v horách se stavení přizpůsobují sklonu terénu a zpravidla mají několik pater. Silné zdi a střechy jsou z místního kamene, který se po dešti ve slunečním světle barevně blyští. V lepších časech bývalo zvykem domy omítat a pak natírat růžovým, žlutým či modrým vápnem. Stopy této barevné palety lze ještě občas nalézt ve staré stáji či nějakém jiném zapomenutém koutě. Pro vodu se dřív chodilo k prameni napájejícímu kamenný žlab, poblíž byla zeleninová zahrada a na kamenné terase opodál hřbitov.

V Cévennes se ani dnes nelze spoléhat na přísun základních potřeb po dálnici, a místní lidé se proto už dávno naučili plně využívat všechny lokální zdroje. Nejdůležitějším je jedlý kaštan, základní zdroj potravy: na sklizni kaštanů závisí vše a její kvalita je barometrem dobrých a zlých časů. U terasovitě uspořádaných sadů s kaštanovníky lze dodnes narazit na kamenné domky, v nichž se sklizené kaštany pečlivě sušily. Tyto stromy byly také hlavním zdrojem dřeva: poskytovaly tlustá prkna na stavbu podlah, dřevo na dveře a okenice, trámy pro kamenné střechy. K zajištění obživy chovali venkované v nehostinném prostředí včely, ovce, kozy a krávy.

Život v izolaci vede k nezávislosti a kraj kolem Cévennes patřil mezi místa, která dlouho a umíněně odolávala snaze o vnitřní sjednocení Francie. V první polovině 19. století stát vybudoval mnoho silnic, ale v odlehlých vesničkách, jako bylo Ponteils, museli dlouho čekat, než na ně přišla řada. Lidé tu byli po staletí zvyklí pohybovat se rodným krajem pěšky pomocí bezpočtu pěšin a cestiček, jež křižovaly celou Francii. Nejezdily po nich povozy a většinou je kromě místních znali jen obchodníci a pastýři, kteří je čas od času využívali.

V roce 1792, pouhé tři roky po Velké francouzské revoluci, se v Ponteils narodil Joseph Chanel, pradědeček Gabrielle. Nejprve se živil jako tesařský nádeník. Když se zasnoubil, skrovné snoubenčino věno mu umožnilo vymanit se z podřízeného pracovního postavení a postavit se alespoň zčásti na vlastní nohy. Na kopečku nad Ponteils se rozkládala velká usedlost, v jejíž jedné části si Joseph zřídil hospodu; časem se usedlosti začalo říkat „U Chanela“ a jméno jí zůstalo dodnes. Místní lidé jsou houževnatí a upřímní a jen díky tomu tu dokázali protestantští hugenoti snášet pronásledování. Tyto povahové rysy zřejmě přešly v rodu Chanelů i na Gabrielle: vždy jednala s nepřehlédnutelnou přímostí, a pokud protestanta definujeme zcela jednoduše jako „člověka, který protestuje“, je tím vystižen jeden charakteristický aspekt jejího života. S odstupem let k tomu její přítel Jean Cocteau podotkl: „Kdybych nevěděl, že měla katolickou výchovu, myslel bych si, že je protestantka: protestuje v jednom kuse a proti všemu.“9

Dnes už po rodu Chanelů zůstaly v Ponteils jen záznamy v matrice a hostinec „U Chanela“. Rodina nebyla ničím zvláštní, žili jako ostatní. V letech 1875–1900 však kraj zasáhlo několik přírodních katastrof: nížiny s vinicemi postihla mšička révokaz, chovatelé bource morušového se třásli před infekcí napadající housenky a nedohledné kaštanovníkové sady likvidovala v horách obávaná „inkoustová choroba“ (maladie de l’encre). Všechna odvětví, na nichž stálo místní zemědělství, ležela v troskách a obyvatelé vesnice Ponteils nemohli těmto ranám osudu dlouho vzdorovat. Tisíce obyvatel tehdy opustily domovy a vydaly se hledat obživu jinam. V letech 1850–1914 poklesla populace regionu o více než padesát procent.

Ze synů Josepha Chanela zůstal v rodné vsi jen nejstarší. Druhorozeného Henriho-Adriena, Gabriellina dědečka, i s oběma mladšími bratry vyštvala z Ponteils „inkoustová choroba“. Pocházeli z hor a dosavadní dovednosti jim v nížině k ničemu nebyly. Nakonec si ale Henri-Adrien našel práci na Fournierově statku v Saint-Jean-de-Valériscle, kde probíhal chov bource morušového. Jako horal se o sebe Henri-Adrien vždy musel umět postarat a poradil si i nyní, v nových podmínkách. Byl mladý, nezkušený a nebojácný, možná až nerozvážný. Šestnáctiletá Virginie-Angélina, dcera jeho zaměstnavatele, zanedlouho přišla do jiného stavu.

Rodiče zuřili a trvali na tom, že si Henri-Adrien musí zneuctěnou dívku vzít. Ten se nijak nebránil, dost možná kvůli vyhlídce na věno. Krátce po svatbě opustili novomanželé rodinný statek a odstěhovali se do Nîmes.

Do Henri-Adrienovy rodné vesnice to sice z Nîmes bylo jen osmdesát kilometrů, ale v porovnání s horami to byl úplně jiný svět. Uprchlíků z Ponteils tu ovšem bylo vícero: i když měli venkované z města strach, vábila je vyhlídka na vyšší výdělky a únik z tvrdého života na vesnici. Zprvu se sice cítili osamělí, ale práce tu byla snazší, pracovní doba kratší a zdravotní péče i dobročinné instituce podstatně dostupnější. Město nepřinášelo jen „sprosté a nevázané neřesti“.10 Bylo tu možné zažít i dosud nepoznaný pocit anonymity: „v davu vás nikdo nezná“.11 Gabriellini předkové se začlenili do velkého stěhování lidu směrem do měst. Jak se venkov vylidňoval, pomalu, ale nevyhnutelně se měnila i národní mentalita v důsledku přeměny Francie na průmyslovou zemi s převahou velkých měst.

Pokud nechtěl Henri-Adrien žebrat, měl tu jen málo možností. V podstatě mu nezbývalo než stát se trhovcem. Trhy v té době ještě tvořily základní článek obchodu a poskytovaly většinu běžných potřeb. Někdo tu nakupoval denně, někdo sem cestoval řadu kilometrů a pořizoval zásoby na delší období. Pro řadu lidí znamenala cesta na trh především kontakt se světem. Bylo tu k mání všechno možné, od oblečení a věcí potřebných k jeho ušití až po hospodářská zvířata, potraviny a pracovní nářadí. Nabídku doplňovali potulní kejklíři, pestrá směsice šarlatánů, kouzelníků, muzikantů, zpěváků a karbaníků.12 Někdy se na trzích dokonce dohadovaly sňatky – muž si tu v podstatě mohl koupit nevěstu.

Henri-Adrien a Angélina strávili v Nîmes skoro rok, ale jednoho dne sbalili skrovný majetek, vzali novorozeného syna jménem Henri-Albert (jemuž se ale vždycky říkalo jen Albert) a opustili město. Následující roky trávili jako kočovní trhovci po levných podnájmech v jižní Francii a postupně se jim narodilo devatenáct dětí.

Francie mezitím procházela převratnými změnami. Vznikaly nové silnice a šířila se železnice. Zatímco v předchozích staletích zůstával venkovský život v podstatě stále stejný, během padesáti let před rokem 1914 se změnil k nepoznání. Tradičně docházelo jen k postupným a ojedinělým přirozeným změnám, teď bylo všechno staré náhle smeteno lavinou novinek. Francie se téměř skokem octla ve věku strojů, zcela odlišném od všeho, co země doposud zažila.

Henri-Adrien a Angélina Chanelovi cestovali po místech, kterých se přeměna ještě nedotkla, a snažili se vydělat si na živobytí. Jejich způsob obživy však již náležel minulosti a v nových poměrech byli zbyteční. Stejně jako mnozí jiní zůstávali duchem v dřívějším prostředí, od kterého se nedokázali oprostit. Jejich děti vyrůstaly v období, kdy se stýkaly dva zcela odlišné světy: starý patřil venkovu a zemědělství, moderní městům a průmyslu. Kdo chtěl uspět, musel se pevně chytit nastupující epochy. V příští generaci měl jeden člen rodiny dokázat, že pokud člověk nemá živořit, ale žít naplno a úspěšně se uplatnit, je nutné nový svět bezvýhradně přijmout. Gabrielle, vnučka Henriho-Adriena a Angéliny, nový svět nejenom přijala, ale dokonce se probojovala do řad jeho tvůrců.

V povaze Henriho-Adriena Chanela se snoubila tradiční venkovská pracovitost s pohotovou městskou světáckostí. Měl také dobrou vyřídilku a nutnou dávku komediantství, potřebnou pro obchodnický úspěch. Sice teď často cestoval technickou novotou, vlakem, ale svůj život spojoval s tradičními trhy, a tedy se sezonním rytmem venkova. Své adaptační schopnosti zřejmě vyčerpal poté, co opustil vesničku v horách a přidal se k exodu do měst. Roky nového století utíkaly, průmyslová centra vzkvétala a venkovský životní styl začali lidé postupně vnímat jako cosi podřadného. Na počátku 20. století doléhal na mnoho venkovanů pocit, že žijí způsobem neodpovídajícím době.

Děti manželů Chanelových vyrůstaly po zastrčených podnájmech a už v útlém věku musely začít pracovat. Nejstarší syn Albert a jeho mladší sestra Louise pomáhali rodičům odmalička. Život k nim byl tvrdý, nepoznaly pocit stálého domova a neměly se čeho trvale chytit. Potulné dětství dalo Albertovi do vínku nepokojnou a dobrodružnou duši. Stal se podobně jako jeho otec trhovcem, prodával galanterii a potřeby pro domácnost.

Opustil jižní Francii a vydal se vlakem po místech tradičních trhů. V listopadu 1879 se zastavil ve vesnici Courpière v oblasti Livradois. Zimu museli potulní trhovci a podomní obchodníci přečkat, jak se dalo. Albert si našel pokoj s mladíkem, který v sedmnácti letech osiřel. Jmenoval se Marin Devolle a bylo mu třiadvacet. Tesařina ho sice jakžtakž uživila, ale byl rád, že společným pronájmem pokoje trochu ušetří. Albert byl dobrosrdečný a záhy se s Marinem spřátelil. Marinova mladší sestra Eugénie Jeanne, které se říkalo Jeanne, žila nedaleko od nich u strýce z matčiny strany, vinaře Augustina Chardona, a bratrovi vedla domácnost.

Šestadvacetiletý Albert byl podle rodinných vzpomínek zřetelně po otci a typický Chanel: v podstatě fanfarón, taškář, který to uměl se zákazníky i se ženskými. Na trhu i při svádění šlo Albertovi vždy a jedině o vlastní prospěch a odmítal přijmout sebemenší zodpovědnost. Nikde se nevázal, měl osobní kouzlo a ve svém histrionství se poddával fantaziím o tom, čím by chtěl jednou být. Kdykoli vyčerpal okruh zákazníků a obdivovatelek, sebral si svých pět švestek a vyrazil jinam. V lednu 1880 tak opustil zamilovanou dívku a nebylo to poprvé ani naposled. Návrhům mladého svůdníka tentokrát podlehla Marinova šestnáctiletá sestra Jeanne.

Dny utíkaly a koncem jara už dívka nemohla své těhotenství tajit. Příbuzní zuřili a strýc Augustin ji vyhnal. Odešla k Marinovi. Lidé z nižších společenských vrstev často neměli potřebu své svazky formalizovat, obzvláště pokud nebyly ve hře nemovitosti ani jiné cennosti, nicméně rodina Devolleových byla řemeslnická, nějaký majetek měli. Oproti venkovanovi Albertu Chanelovi se považovali za lepší lidi a v nových poměrech shlíželi na jeho vrstvu svrchu. Nežili sice v nejchudší čtvrti Courpière, ale ke spodnímu konci společenského žebříčku neměli daleko a cokoliv, co by je srazilo níže, vnímali jako hrozbu.

Obrátili se na starostu, aby jim pomohl nalézt otce Jeannina dítěte. Starosta zjistil, že Albertovi rodiče Henri-Adrien a Angélina se nacházejí jen pětatřicet kilometrů daleko, v Clermont-Ferrand. Když neodpověděli na dopis, Marin se za nimi spolu se dvěma dalšími členy rodiny vydal a oznámili jim, že si Albert musí Jeanne vzít, nebo přinejmenším uznat otcovství dítěte; jestli odmítne, podají na něj žalobu. Vystrašeni těmito hrozbami Albertovi rodiče prozradili, kde se skrývá.

Jakmile se Marinova výprava vrátila do Courpière s aktuální adresou Alberta Chanela, Jeanne se za svým miláčkem okamžitě vydala do Aubenas, dvě stě kilometrů na jih. Byla v posledním měsíci těhotenství a věřila, že když přijede za Albertem sama bez příbuzných, spíše ji přijme za manželku. Neohrožená dívka, která předtím nikdy neopustila Courpière, úspěšně dorazila do Aubenas a našla Alberta v hospodě. Zakrátko tu – v sedmnácti letech – porodila holčičku, které dala jméno Julia-Berthe.

Albert neměl ze shledání s dívkou, kterou přivedl do jiného stavu, žádnou radost. Chtěl dobývat, ne se vázat, a rozhodně se odmítal oženit. Své otcovství ale nepopíral a dovolil Jeanne, aby zůstala u něj. Byla mladá a její pomoc se mu mohla hodit. Většina manželství se tenkrát uzavírala z čistě praktických pohnutek. Jeannina láska k Albertovi představovala v očích okolí slabost. I kdyby ho ale neměla ráda, těžko by se mohla vrátit domů s nemanželským dítětem. I když si ji Albert nehodlal vzít, Jeanne se s tím smířila a zůstala s ním. Rámec jejich vztahu tím byl jasně vymezen a dívku, která se do té doby nehnula z Courpière, teď čekalo cestování z místa na místo.

V srpnu 1883 znovu čekala dítě. Pobývali zrovna v Saumuru, městečku na západě Francie. Sídlil tu elitní jezdecký pluk a slavná jezdecká škola Cadre Noir. Saumur byl kavaleristům plně k službám. Nejen krejčí, kováři a veterináři, ale také čilé kavárny, elegantní restaurace a pohledné „pracující dívky“, vše se volně nabízelo pánům oficírům. Jeanne a Albert bydleli v podkroví poblíž tržiště a kontrast mezi jejich životem a životem privilegovaných důstojníků bil do očí.

Osmnáctého srpna za největšího poledního vedra začala Jeanne pociťovat porodní bolesti. Albert zrovna nebyl doma. Musela se tedy sama dostat na jediné místo, kde mohl chudý člověk očekávat pomoc – do dobročinného špitálu provozovaného řádem sester Boží prozřetelnosti. Představme si, jak tam přichází – skoro jistě bez doprovodu, jen s malou Julií-Berthou, již vedla za ruku. Následujícího dne bylo do matriky na radnici zapsáno narození holčičky. Jeanne ještě neměla dost sil, aby se zápisu zúčastnila, jenže v matrice i v rodném listu chybí i podpis otce a v poznámce se udává, že Albert je „na cestách“. V nepřítomnosti obou rodičů došlo ke zkomolení příjmení na „Chasnelová“. Den nato dítě pokřtil nemocniční kaplan. Měl za to, že rodiče jsou sezdáni, a tak holčičku pojmenoval Gabrielle Jeanne Chasnelová. Takto neslavně začal život ženy, která se měla stát jednou z nejproslulejších postav 20. století.

2

Zlobivá

První rok Gabriellina života zůstala rodina v Saumuru. Nedá se říct, že tu byli doma: domov nikdy neměli. Jeanne s kojencem u prsu a batoletem u nohou pomáhala Albertovi s obchodem. Manžel ji a děti často opouštěl a odjížděl za výdělkem do jiných měst. Jeanne dobře věděla, že není jedinou ženou v jeho životě. Toužila si ho přivlastnit víc, než byl ochoten připustit. Snažila se mu domlouvat, ale nedokázala ho změnit a trápení jí podrývalo zdraví.

I při starosti o holčičky musela chatrný rodinný rozpočet často vylepšovat prací služky. Pokud pracovala na trhu, většinou to samozřejmě bylo pod širým nebem a trhovci se před nepřízní počasí mohli skrýt nanejvýš pod kusem plátna. Byla s dětmi zvyklá na sluneční žár i na déšť. Práce byla tvrdá, ale prozatím ji Jeanne díky svému mládí a odhodlání zvládala.

Strýc se po čase uvolil ubytovat ji u sebe i s manželem a dětmi, ale pod jednou podmínkou: že si Albert jeho neteř vezme. Proběhlo mnoho nepříjemných diskusí, během nichž Albert nijak neskrýval, že se mu do ženění nechce. Nakonec se ale podvolil a proběhly ohlášky.

Jenže určeného dne čekala Jeanne s příbuznými na radnici v Courpière marně: bez ohledu na utrženou ostudu i lidské řeči ženich prostě nepřišel. Nesmířil se s představou, že by se měl nechat spoutat. Něco takového Courpière nepamatovalo. Rodina zuřila a Albert Chanel musel utéct. Byl to nezodpovědný snílek a sukničkář, ve všem nestálý – jen manželství se vyhýbal s obdivuhodnou a sveřepou tvrdošíjností.

Než konečně došlo k dohodě, museli se Jeannini příbuzní snížit k mrzkému vyjednávání. Nakonec se v podstatě uvolili Albertovi za ženitbu zaplatit. Na určenou částku se skládala celá rodina, ale byli obezřetní: Albert měl dostat nezasloužených pět tisíc franků, výbavu a nábytek teprve poté, co podepíše svatební smlouvu. Jeanne musela pod tlakem okolností dlouho snášet postavení neprovdané ženy, ale o manželství a s ním spjatou úctu okolí hodně stála. Svého cíle dosáhla v listopadu 1884.

Její muž nedokázal s nabytým jměním hospodařit. Pět tisíc franků rychle rozházel a propil. Předtím sice často snil o tom, že jednou vymění krámek na tržišti za obchod s galanterií, ale teď se o tu možnost sám připravil.13 V nastalé situaci mu bylo krajně nepříjemné zdržovat se v blízkosti manželčiných příbuzných, a tak se s Jeanne a dcerkami vydal na jihozápad, do města Issoire na soutoku řek Couze Pavin a Allier. Zde se manželům Chanelovým v roce 1885 narodil syn Alphonse. Tohoto svého bratra měla Gabrielle nejraději.

Chanelovi obvykle hledali střechu nad hlavou v řemeslnických čtvrtích, pozůstatcích předindustriální Francie. Jejich děti tak vyrůstaly uprostřed hluku a pachů z dílen a byly zvyklé na koželuhy, svíčkáře, truhláře, ševce, krejčí i švadleny, jejichž zručnost – stejně jako umění tkalců, knoflíkářů a nožířů, od kterých nakupoval zboží Albert – začala být k ničemu poté, co je připravila o práci strojová tovární produkce.

V roce 1887 se Jeanne a Albertovi narodila v Issoire třetí dcera. Dali jí jméno Antoinette. Neustálá péče o děti, práce venku za každého počasí a živoření v nuzných podmínkách podlomily Jeannino zdraví a zhoršilo se jí astma, kterým dlouhodobě trpěla. Přesvědčila Alberta k návratu do Courpière, kde je znovu přijal pod svou střechu strýc Augustin. (Gabrielle si z této doby pamatovala nutnost zachovávat kvůli matčině nemoci nepřirozené ticho.)

Albert z Courpière zanedlouho odjel. Práce od něj přitom nevyžadovala neustálé cestování a příčinou nebyly ani neshody s Jeanninými příbuznými; neuměl zkrátka zůstat na místě, neměl na to povahu. Kdyby žil v klidu a usedle, musel by se srovnat sám se sebou, a tomu se vyhýbal, jak mohl. Tento povahový rys se měl odrazit v životě jeho dcery Gabrielle. Jeanne byla na svého muže vázána natolik, že nedbala ani o vlastní zdraví. Jakmile se dala trochu dohromady, nechala děti u příbuzných a vydala se mizeru hledat. Pravidelně se sice do Courpière vracela, ale tři nejstarší sourozenci – Julia-Berthe, Gabrielle a Alphonse – vyrůstali načas u příbuzných. Neustálé starosti o toulavého manžela musely Jeanne ničit a nejspíš ji trápily deprese.

Kromě období stráveného v Courpière nepoznaly její děti nic než dřinu, neustálé stěhování a rodičovské spory. Malá Gabrielle na situaci reagovala zlobením. Naučila se také vypořádávat s nepřízní světa tím, k čemu mají sklon všechny děti: uchýlila se do světa představ. S odstupem let vyprávěla, jak si v Courpière chodila hrát a snít na zarostlý hřbitov. Byla tam královnou a mrtví byli její poddaní. Někdy si sem nosila hadrové panenky, aby jí při rozhovorech s mrtvými dělaly společnost. Panenky a nebožtíci na hřbitově pro ni vlastně byli jedinými pevnými body, jedinou jistotou ve světě, kde na živé nebylo sebemenší spolehnutí.

Gabrielle si navykla, že svět je nestálý a vrtkavý a nemůže ho ovlivnit. Trpěla proto pocitem bezmoci, k němuž její příbuzní – jak to později sama popsala – přispívali svou „lhostejností“. Když jednou zjistili, že sebrala v kuchyni nějaké věci a květiny, aby je použila jako „obětiny“ pro své osamělé hry, začali všechno zamykat ve snaze zničit její vymyšlený svět. Její reakcí byla neposlušnost a zanedlouho si vysloužila cejch „zlobivé“ holky. Její starší sestra Julia-Berthe nevynikala inteligencí; Alphonse sice měla Gabrielle ráda, ale i tak je zřejmé, že v ní bezmoc podněcovala vztek a pocit ponížení. Trpěla osamělostí, byla opuštěná a zdálo se jí, že ji nikdo nemá rád.

V roce 1889 se Jeanne narodil druhý syn Lucien. Půldruhého roku nato se Jeanne vrátila do Courpière – s podlomeným zdravím a opět v jiném stavu. Porodila tu třetího chlapce a dala mu po strýci jméno Augustin. Dítě bylo slabé a brzy zemřelo. Příbuzní ji zrazovali od dalšího cestování za Albertem, a tak svého zavrženíhodného manžela v následujícím roce příliš nevídala. Dobře věděla, že je jí mezitím nevěrný, a trápila se žárlivostí. Nakonec to nevydržela, nedbala na dobré rady a v roce 1893 se znovu vydala muže hledat.

Měla od něj zprávy, že teď s bratrem vede hospodu v Brive-la-Gaillarde v kraji Limousin, daleko od Courpière. Vydala se na téměř dvousetkilometrovou cestu a navzdory všem zkušenostem doufala, že se jejich osud konečně změní k lepšímu. Nevíme, jestli se příbuzní v Courpière odmítli o Julii-Berthu a Gabrielle starat, nebo jestli je Jeanne chtěla mít u sebe, ale faktem je, že nejstarší dcery tentokrát jely s ní.

Znovu se ukázalo, že si Albert všechno vymyslel a nejsou žádné důvody k optimismu. Hospoda nebyla jejich, Albert tam jen pracoval jako číšník. Zklamaná Jeanne už neměla sílu ani vůli jet zpátky do Courpière – a stejně by na vlak ani neměla peníze. Vrátila se k navyklému životu. Třináctiletá Julia a desetiletá Gabrielle jí pomáhaly s prací.

Jeannin život se ničím nelišil od osudu spousty jejích současnic: údělem jim byla jen věčná dřina, bída a hrubé mužské zacházení. To všechno vedlo k takřka nevyhnutelnému konci. V zimě roku 1894 Jeanne těžce onemocněla a astma jí často znemožňovalo opustit lůžko. Navíc dostala zánět průdušek, a jelikož se jí nedostalo žádné lékařské pomoci, trápily ji horečky. Nakonec nemoci v marném boji podlehla a její trápení skončilo v lednu 1895, kdy zemřela v podkrovním pokoji v Brive-la-Gaillarde. Albertova toulavá povaha a nutnost shánět výdělek ho znovu vyhnaly na cesty, takže u ní nebyl, když umírala. Tělesné i duševní útrapy ji dávno připravily o mládí. Dožila se pouhých jednatřiceti let.

Julia-Berthe a Gabrielle viděly, jak se matčin zdravotní stav nenávratně zhoršuje, ale nemohly jí pomoci. Pravděpodobně s ní sdílely pokoj a právě ony nejspíš zjistily, že jejich matka zemřela. Za Albertovy nepřítomnosti podepsal úmrtní list jeho bratr Hippolyte a zařídil i pohřeb.14 Pokud snad někdo z rodiny věděl víc, nevyzradil to.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Jsi hrdá, budeš trpět

Předkové

Zlobivá

Ztracená léta

Čím vším bych mohla být, a nejsem

Kořist bohatých mužů

Milenka a zajatkyně

Arthur Capel

Paříž v novém hávu

Svěcení jara

Konec jedné epochy

Mistryně svého řemesla

Válka zakazuje bizarnosti

Nezapomínej, že jsi žena

Sama

Nový začátek

Nejzvláštnější a nejskvělejší roky244

Dmitrij Pavlovič

Šťastné číslo pět

Celá v bílém a pokrytá perlami

Reverdy

V centru

Bend’Or

Krach

Shocking „Schiap“

Válka

Přežít

Von Dincklage

Exil

Návrat: 1954

Raději katastrofu než pouhé nic

Jen na tom schodišti ještě slyším tepat svoje srdce

Lidé, na nichž jsou zbudovány legendy, jsou svými legendami

Poděkování

Poznámky

Literatura a prameny

Práva k fotografiím

Rejstřík