Copyright © 2021 by Simona Nečasová

Cover & layout © 2021 by Jiří Pánek

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1919-8

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji mé milované dceři Justýnce za úsměv na tváři, kterým mě neustále okouzluje. Zůstaň taková, jaká jsi!

Děkuji mému milovanému manželovi za podporu a za to, že mi věří. Vím, že to se mnou nemá jednoduché!

Děkuji mé sestře Petře Hénkové za čas, který mé knize věnovala, a za dobré připomínky, které jsem si opět vzala k srdci.

Děkuji kamarádce, zdravotní sestře Yvoně Grünwaldové, za odborné rady z oblasti intenzivní péče.

Děkuji nakladatelství Naše vojsko za to, že mi dali šanci. Je to pro mě obrovská čest!

A velké díky všem, kteří si moji knihu přečetli, nebo se k tomuto kroku právě chystají. Doufám, že vás nezklamu!!!

PROLOG

Sbalená zavazadla se svými věcmi poskládala do kufru auta. Matka se ji naposledy snažila přesvědčit, ať nedělá hlouposti a nestěhuje se, jenže ona byla pevně rozhodnutá. Od útlého věku snila o životě na vesnici a nyní se její tajný sen stával skutečností.

S ujetými kilometry a přibližujícími se metry k roubence v ní narůstalo vzrušení. Hleděla z okénka auta a snila o tom, jaký bude její nový život. Kteří lidé z vesnice si ji budou pamatovat? Jak se asi zapíše ve své nové práci? A jak na ni ostatní budou hledět? Hlavou se jí honily spousty otázek, na které prozatím neměla odpověď. Bylo velmi příjemné nad tím vším přemýšlet.

Snila o lásce jako každá jiná dívka v jejím věku, první vztah se jí nevydařil, srdce bolelo a ona potřebovala změnu. Musí se opět postavit na nohy. Toužila potkat někoho, s kým by měla možnost strávit zbytek svého života.

Jakmile vystoupila z auta a ucítila vůni venkova, byla okouzlena. Dokázala to, pomyslela si. Opravdu začíná novou životní etapu? V tu chvíli ovšem ještě netušila, že se její poklidný život trošku změní…

1

Jarní vánek pohladil její holá ramena. Jemné chloupky na rukou se postavily do pozoru. Rozhlédla se kolem sebe, natáhla ruce a zhluboka se nadechla svěžího lesního vzduchu.

Procházky přírodou byly balzámem pro tělo. Sluníčko nabíralo na intenzitě a ranní rosa se pomalu ztrácela. Na lesní mýtince se zelenala drobná tráva místy posetá žlutými petrklíči. Lehla si na trávu a zrak obrátila směrem k nebi. Modrá zář byla dokonalá. Žádný mráček na nebi se neodvážil ničit tuto krásu.

Zavřela oči a představovala si sebe samu jako malou holčičku, která tudy velmi často procházela se svým dědečkem, který byl myslivec a staral se o tuto část revíru. Často ji s sebou bral i na noční pochůzky lesem či na čekanou. Milovala svého dědečka a on miloval ji. Jenže nevyzpytatelný osud je v jejích deseti letech rozdělil. Dědeček zemřel na infarkt.

Babička zemřela dva roky po jeho smrti. Zemřela na žal. Společně prožili krásných čtyřicet let manželství, jak znala z vyprávění. V závěti roubenku odkázali své jediné vnučce Haně.

Rodiče Hany nemovitost nechtěli spravovat a snažili se ji donutit k prodeji. Hanka k prodeji nikdy nesvolila. A nyní se sem ve svých pě-

tadvaceti letech přestěhovala z hlučného velkoměsta.

„Ahoj Hanko, co tu děláš tak brzy? Není ti zima?“ ze vzpomínek z dětství ji probudil postarší mužský hlas. Poznala, že se jedná o pana Jedličku. Býval nejlepším kamarádem jejího dědečka. Občas chodili do lesa společně.

„Dobrý den, pane Jedličko, zima mi není. Pokud zrovna nejsem v práci, tak sem ráda chodívám. Ten klid a čistý vzduch je k nezaplacení,“ odpověděla a usmála se na muže staršího věku, vstala a oprášila se.

„To máš pravdu, nikde jinde na světě není hezčího a klidnějšího místa než tady. Ať si každý říká, co chce, ale je to tak. Mnoho lidí cestuje tisíce kilometrů, aby vidělo zajímavá a krásná místa. Ale jen málokdo časem pozná, že krásu mají na dosah, přímo za svými zády. Chvílemi by bylo vhodné, aby lidé přestali spěchat, zastavili a otočili se. Možná stáří je zklidní,“ pověděl pan Jedlička a rozhlédl se kolem sebe. „Dnes večer si jdu sednout na posed, musím střelit kance, který během pár dnů udělal v revíru pěknou paseku. Zemědělci si začali stěžovat, že jim pustoší úrodu.“

„Lovu zdar,“ rozesmála se. „S dědečkem jsem taky chodívala na posedy, ale to už je dávno. Občas mě večer napadne, že bych se na nějaký posed šla jen posadit a naslouchat nočnímu lesnímu životu. Ale sama si do lesa netroufnu. Raději dávám přednost bezpečí v chaloupce,“ zasnila se.

Ze křoví vyskočil malý zrzavý jezevčík a usadil se k pravé noze svého pána. Starý pán svého psa pyšně pohladil za ušima. „To je můj nový společník, mám ho necelý rok od jednoho myslivce, který své řemeslo pověsil na hřebík. Přestěhoval se do města, ale psovi to nevyhovovalo, byl zvyklý na volnost. A já jsem zrovna hledal psa. Byla to vlastně náhoda,“ rozzářily se mu oči.

Hana se sklonila k psíkovi a pohladila jeho lesklou srst. „Je krásný, taky bych si měla pořídit psa, když jsem tu sama. Aspoň by mě někdo chránil,“ sklopila zrak a myšlenka jí zabloudila k nevydařenému vztahu s Honzou.

„Nebuď smutná, Haničko. Mám nápad, který tě třeba rozveselí. Pojď se mnou a Brokem večer do lesa. Aspoň přijdeš na jiné myšlenky a já budu rád za milou společnost,“ odpověděl myslivec.

„To je zajímavý návrh, ale na dnešní večer už jeden plán mám,“ a těšila se na večer, který stráví po dlouhé době s kamarádkou.

„Nevadí, však příležitostí bude víc. Dej na sebe pozor,“ odpověděl a pobídl psa. Ten se vesele rozutíkal do lesa.

V přízemí Haniny roubenky se nacházela menší kuchyňka s výhledem na rozlehlou louku a obývací pokoj, který měl prosklené dveře směřující do zahrady. Na zahradě měla záhon s růžemi, které se pozvolna probouzely k životu po tuhé zimě, a pod jabloní stálo dominantní hnědé dřevěné křeslo, ve kterém si velmi ráda četla.

Z chodby vedly dřevěné schody do patra, kde se nacházela koupelna s vanou a jedna ložnice. Okno ložnice směřovalo k hustému lesu, rozprostírajícího se na nedalekém kopci.

„To jsem blázen,“ pomyslela si, „že bych zapomněla zavřít okno v kuchyňce?“ Dveře roubenky byly zamčené. Uklidnila se. Každý může jednou něco opomenout. Naštěstí není houbařská sezona, takže se tu málokdy pohybuje někdo cizí. V roubence bylo vše na svém místě.

Vzala do ruky telefon, který až doposud ležel na malé poličce nad televizí v obývacím pokoji, a podívala se, zda ji někdo nesháněl. Nepřijatý hovor od matky. Neměla náladu se s ní bavit. Poslední dobou se jen hádaly. Matka je přesvědčená, že jestliže se Hana neodstěhuje z té staré chatrče, stane se z lesní žena, kterou si nikdo nikdy nevezme. Této myšlence se musela zasmát.

Od útlého věku byla Hana pravý opak své starší sestry Petry. Hana byla vyšší hubené postavy, vlasy dlouhé, rovné a čokoládové barvy. Výrazně hnědé oči maskující větší nos, který podědila po svém otci. Byla odvážná, do všeho se vrhala po hlavě a nejednou ji okolí říkalo, ať více přemýšlí a poté teprve jedná. Nebyla nezodpověděná, její neřestí bylo řešit problémy s horkou hlavou.

S Honzou, se kterým chodila přes dva roky, se rozešli. Honza, bloňďák s pomněnkovýma očima byl typický městský kluk. Jeho tělo oplývalo svaly, které získal pravidelnou návštěvou posilovny. Byl hodný, často jí nosil dárky nebo něco dobrého. Neměl rád, když ho někdo do něčeho nutil či po něm žádal radikální změny.

Přála si, aby se spolu přestěhovali na vesnici. On se však v žádném případě nechtěl z rodného města odstěhovat na samotu k lesu. Nejednou se ho snažila přesvědčit, že budou žít jen pro sebe a nikdo jim do ničeho nebude mluvit. Budou spolu trávit každičkou chvíli a zároveň si užívat krásy přírody. Jenže Honza ji označil za blázna, který nemá všech pět pohromadě. To Hanu velmi ranilo. Zjistila, že jakákoliv další slova by byla zbytečná.

Možná se jí podaří někoho najít právě na vesnici, která čítala něco málo přes sto padesát obyvatel. Pár hezkých urostlých chlapů tam určitě bude. Na mužských z vesnice se jí líbila jejich odvaha a odhodlání. Žádné práce se nebojí, vše zastanou a hravě zvládnou.

O tom, že se jedná o poslední intimní sblížení, svým způsobem věděli oba dva. Večerní rozepře o společném bydlení mluvila za vše. Ani jeden z nich na sobě nedal znát rozhořčení, které jim v těle vřelo. Chovali se k sobě slušně. Věděla, že ji opustí, jen to neuměla časově zařadit.

Po společné večeři, kterou nachystala a jež se skládala z obložených chlebů a čaje, se rozhodla jít osprchovat a lehnout si. Na druhý den měla naplánované brzké vstávání do práce. Živila se jako kadeřnice v jednom celkem slušném podniku. První zákaznice ji svojí návštěvou měla poctít již v sedm hodin ráno. Poslední kolem páté hodiny odpolední.

Ulehla do postele se snahou začíst se do knihy a zjistit viníka vraždy. Hlasité zvuky ozývající se z koupelny, jí to znemožnily. Honza se zřejmě holil.

Chtěla toho od života snad příliš? Společné bydlení s mužem, kterého miluje, a později i dítě? Hodila knihou o postel a zírala do stropu. Hlavou se jí neustále honila silná slova, která vyšla z Honzových úst. Jasně dal najevo červenou, tudy cesta nevedla.

Večerní polibek před spaním dnes nepovažovala za projev náklonnosti, nýbrž za stereotypní čin. Milovala ho celým srdcem, ale nyní před ní stál člověk, kterého neznala. Za normálních okolností v něm uměla číst. Dnes jakoby před ni někdo položil cizojazyčnou knihu, které vůbec nerozuměla.

„Dobrou noc,“ pravil od srdce.

„Dobrou noc,“ odpověděla a otočila se zády k němu. Zaposlouchala se do jeho dechové frekvence, věděla, že i on nemůže usnout. Ani jeden nebyl schopen začít otevřeně o problému mluvit. Třeba se to časem zlepší, pomyslela si. Následující ráno si Honza sbalil tašky a odešel ke svým rodičům.

Jsou to již dva měsíce, co se Hana odstěhovala z města. V době, kdy se zabydlovala, neměla čas nad Honzou přemýšlet. Dny jí ubíhaly jako voda a ona neregistrovala, že se ani jednou neozval. V době, kdy už byla téměř zabydlená a měla vše urovnané k obrazu svému, jí ten čas na přemýšlení zbýval.

V kuchyňce si uvařila kávu, kterou zalila mlékem a vyšla na zahradu. Usadila se do křesla. Hrníček si položila do trávy. Stolek by se určitě hodil. Opřela si hlavu o jabloň a hleděla do koruny stromů. Jaro bylo v plném proudu a včelkám nastalo období největší práce. Kdyby tak na chvíli mohla být včelkou a zapomenout na problémy z velkého světa! Kdyby se jí tak Honza jen ozval, možná kdyby se sem přijel podívat, možná kdyby poznal, jaké to tu doopravdy je. Žádné kdyby avšak není. Honza ji opustil.

Do ticha promluvil jako první. „Spíš?“

„Nespím, nějak nemůžu,“ odpověděla.

„Já taky ne.“

Hana se otočila směrem k němu a on se natáhl k lampě, která osvětlila tmavou místnost. Upřímně mu pohlédla do očí, cítila se ztracená a opuštěná. Chtěla se udobřit a o všem si promluvit, ale věděla, že kdyby znovu bodla do bolavého místa, rozzuří se ještě víc. Na hádku v tuto pokročilou noční hodinu neměla náladu.

„Pojď za mnou,“ odhrnul Honza peřinu a ona se k němu přitulila. Jeho tělesné teplo bylo příjemné.

Za okny se letmo snášely vločky sněhu. Jemný zimní vánek si s nimi pohrával. Okenní parapet byl už celý zasněžený.

„Do rána bude všechno pod sněhem,“ pravil. „Chodníky můžou klouzat, musíš jít opatrně.“

Pokynutím hlavy souhlasila.

Naklonil se k jejím ústům a políbil je, ona jeho polibek opětovala. Snažila se nemyslet na nic jiného než na tento okamžik, později pochopila, proč pro ni byl tak důležitý. Ucítila jeho horkou dlaň na svých prsou, laskání bylo příjemné. Uvolnila se a zbavila mysl od špatných myšlenek, užívala si doteků, po kterých její tělo přímo křičelo.

Tu noc se milovali, jemně, vášnivě, jako by jeden druhému chtěl ukázat, kdo je lepší. Tu noc ho viděla naposledy.

Z jejích úvah ji probudil vítr, který se znenadání objevil. Koruny mohutných jehličnatých stromů, rozprostírající se u lesa na nedalekém kopci, se klaněly ze strany na stranu. Suché větve se lámaly a s hlukem dopadaly na travnatý porost. Napřímila se v křesle a rukou si chytila vlasy, aby jí nepřekážely v rozhledu kolem sebe. Oči jí slzely prachem. Snažila se zjistit, co se děje. Nebe bylo stále bez jediného mráčku, k bouřce se neschylovalo. I přesto celé okolí potemnělo.

Znenadání uviděla, jak se k ní od lesa snáší hustá mlha. Pohlcovala vše, co jí stálo v cestě. Rozkvetlé keře jakoby někdo zazdil. Každou vteřinou byla mlha blíž a blíž. Stádo srnek se rozběhlo do lesa. Hejno ptáků vzlétlo nad valící se masu a zmateně létali jeden přes druhého. Hrdlo se jí strachem sevřelo. „Co to sakra je?“ doslova křičela, ale svůj hlas, přes hluk stromů a valící se bílou hmotu, která připomínala hukot motoru, neslyšela. Má se dát na útěk nebo čekat co se stane? Bylo pozdě. V jedné vteřině byla pohlcena a ocitla se uprostřed bílé mlhy. Všechno kolem ní bylo jako na kolotoči. Zmocňovaly se jí pocity mdloby. Vnímala jen temno a dusno. Neviděla téměř nic, jakoby měla před očima clonu. Ze strachu o sebe jí naskočila husí kůže a pocítila chlad. Vstala a rozhlížela se po okolí. Chtěla se pohnout, ale silný vítr ji omezoval v pohybu. Vítr mával s jejím tělem jako s hadrovou panenkou. Za jejími zády se ozval jemný tichý dětský hlásek. Vyděsilo ji to. Slovům ovšem neporozuměla. Žádný obrys dětské postavy neviděla, jakýkoliv stín, nikde nic. Z očí jí vytryskly slzy. Strach se jí doslova zažíral do kůže. Cítila beznaděj. Nevěděla co dělat, kam jít. Stála a jen hleděla co prázdna.

Po chvilce se vítr uklidnil. Hustá mlha se snesla na zem v podobě kapiček deště. Tráva kolem roubenky jako by byla pokropena vodou, ze střechy crčela voda do rýny. A na jindy prašné cestě se vytvořily kaluže. Jak dlouho celá uplynulá situace trvala, nedokázala odhadnout. Pro ni to ovšem bylo nekonečné. Z nenadání vše uschlo.

„Já nejsem blázen!“ snažila se uklidnit. „Já nejsem blázen!“ promnula si unavené oči.

Její vnitřní pocit jí však naznačoval, že to nebyl výplod fantazie. Vběhla do roubenky a spěchala do koupelny, kde si na vlhké pocuchané vlasy pustila studenou vodu. Musí se probrat!

Pravdou je, že stěhovaní jí dalo zabrat a v kadeřnickém salonu, kde začala pracovat, toho měla také nad hlavu. Zapadnout do nového kolektivu je obtížné pro všechny. Možná je jenom přetažená. Uklidňovala se. Na bolavé tělo jí tekla studená voda. Chlad z vody ji prostupoval do nitra. Třásla se.

Hodinu po incidentu a neustálém přemítaní toho, co se událo, si uvědomila, že je na večer domluvená se svojí dlouholetou kamarádkou Marií. Měly se setkat v místní hospodě. Při pohledu do zrcadla se ovšem zděsila. Tmavé kruhy pod očima z prodělaného strachu. Tváře bílé od děsu a vlasy zmáčené studenou vodou.

„Copak takhle někam můžu jít?“ vzdychla.

Bez meškání se pustila do úprav. Hnědé dlouhé vlasy si vysušila fénem a nechala volně splývat na ramenou. Oči si zvýraznila černou linkou a na rty použila jahodový lesk. Tváře poprášila jemně růžovou tvářenkou. Oblékla si nové modré rifle a bílou blůzku, která obepínala její štíhlý pas. Ze skříňky v ložnici si vzala černou koženou bundu, obula černé botasky a vyrazila na cestu do místní hospůdky. Pro jistotu ještě dvakrát zkontrolovala, zda opravdu zavřela všechna okna a uzamkla masivní vchodové dveře.

K hospůdce ve vesnici dorazila po půl hodině. Opatrně nahlédla oknem dovnitř, aby se ujistila, že se stále jedná o menší hospodu s pár stolky, jako to bývalo před pár lety. Marii zahlédla sedět u stolku u kamen.

„Ahoj, potřebuješ vysadit, ať máš lepší rozhled?“ zasmál se muž za jejími zády. Hana sebou trhla, nenapadlo ji, že by ji mohl někdo přistihnout.

„Ne, díky, jen se dívám, kde sedí Marie, máme se tu sejít,“ odpověděla a tváře jí hořely studem. Naštěstí už bylo příšeří, a tak si jistě jejího zčervenání nemohl všimnout. Muži, který stál před ní, odhadovala něco málo přes třicet. Jeho tvář byla poseta drobnými výrůstky vousů. Přejela si rukou po vlasech ve snaze upravit se.

„Jsem Marek,“ představil se. „Ještě jsem tě tu neviděl, odkud jsi?“ zeptal se.

„Hana. Bydlím v roubence u lesa.“

„Tak to jsi ty, která žiješ v té malé chatrči a nedáš spát všem starým bábám ve vesnici,“ rozesmál se na celé kolo.

„Není to žádná chatrč, ale roubenka,“ rozčílila se Hana a považovala rozhovor za ukončený. Další osoba, která nechápe, že i na kraji lesa se dá žít normální civilizovaný život. Bez dalších slov a pohledů vstoupila do hospůdky.

„Promiň, nemyslel jsem to tak,“ uslyšela za svými zády. Dál se tím Hana nezaobírala.

Marie zamávala na pozdrav a přizvala ji ke svému stolku. Usadila se na volnou židli a rozhlédla se, aby zjistila, kdo tu všechno je. Pozná někoho po tak dlouhé době? Asi těžko. U jednoho stolku bylo veselo. Čtyři staří muži hráli mariáš a hlasitě na sebe povykovali. Další stůl byl obsazen mladými lidmi, kteří si vyprávěli o taneční zábavě, na které byli minulý týden. U třetího stolku seděly dvě ženy a vyprávěly si o práci na zahrádce, která je teď na jaře čeká, a čtvrtý stolek zel prázdnotou.

„Hani, tak povídej, jak se máš, co je u tebe nového? Dlouho jsme se neviděly, určitě máš plno novinek,“ vyptávala se Marie. Občas si vyměnily e-mail nebo zprávu, ale na osobní setkání došlo zřídkakdy.

„Hele, brzdi,“ uklidňovala rozjařenou Marii. „Ráda bych si něco dala.“

Společně si objednaly dvojku suchého bílého vína s vodou.

„Tak kde mám začít,“ posléze začala vyprávět o svých rodičích a sestře Petře, která se před třemi lety odstěhovala do Německa a našla si tam zajímavé místo v reklamní agentuře. Před rokem začala chodit se svých šéfem, který je o dobrých dvacet pět let starší. Rodiče z toho vůbec nebyli nadšení a dodnes jejich vztah neakceptují.

Dále se rozpovídala o matce, která pracuje jako servírka v jedné malé útulné kavárně v centru města Brna, a o otci, který dělá dispečera v mezinárodní kamionové dopravě. Nezapomněla opomenout, že i ona je s rodiči občas na nože. Bydlení na okraji lesa je pro ně trnem v oku, zejména pro matku. Okrajově se zmínila i o nevydařeném vztahu s Honzou.

„A pak, že není o čem vyprávět! A co tě tak láká na malé vesnici? Ve městě máš přece vše při ruce a tady na vesnici,“ odfrkla si. „Nic není. Když něco chceš, musíš vždycky do města,“ Marie se snažila pochopit rozhodnutí své kamarádky.

„To je sice pravda, ale jen se koukni na tu krásnou přírodu. Tohle všechno je víc než město, věř mi. Vesnice je svým způsobem ráj, les za domem, čistý vzduch, klid, relax,“ zasnila se. Ještě tak mít po boku muže, se kterým by tyto krásy mohla sdílet.

„Čistý vzduch? Počkej, až začne topná sezóna,“ rozesmála se Marie, až se po nich ostatní hosté otáčeli.

Hana se ji snažila zklidnit. Při té snaze si koutkem oka všimla, že do hospůdky vkročil Marek ještě s jedním mladíkem a připojili se ke stolu s omladinou, u kterého panovala velmi dobrá nálada. Marek za krátko vyrazil jejich směrem. On si snad nedá pokoj, pomyslela si a snažila se dělat, že dotyčného nevidí.

„Ahoj, Májo,“ oslovil klidným zamilovaným hlasem Marii.

„Ahoj, Máro,“ odpověděla Marie a dotyčnému vlepila letmý polibek na ústa. „Jsem myslela, že už za mnou ani nedojdeš.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1