Martina Symerová

KALEIDOSKOP LÁSKY

Kaleidoskop

lásky

Martina

Symerová

Copyright © 2021 by Martina Symerová

Cover and layout © 2021 by Jiří Pánek

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1925-9

1

Už dva roky jsem byla sama a můj život z práce do práce mi nepřipadal divný (všem mým blízkým ano). Až na drobné detaily jsem se cítila vážně spokojeně. Ovšem má dnešní narozeninová bilance mě donutila se nad sebou zamyslet – věk: třicet, stav: single, spolubydlící: kočka. A to nebylo zdaleka všechno. Byla jsem zamilovaná do svého šéfa, který měl ovšem přítelkyni a vypadalo to, že na svém statusu na facebooku ani v reálném životě nehodlá nic měnit. Navíc mi nikdy neřekl, že ke mně něco cítí, a mě ani ve snu nenapadlo se mu se svými pocity svěřit. Dobře, po pár skleničkách vína jsem na to párkrát pomyslela, ale to vyznání jsem pak vždycky ve svých představách vyfoukla jako balonek, hodila do vody a pozorovala vír, který ho stáhl až na dno. A tak jsem se ze dne na den rozhodla, že už nebudu čekat na příznivý vítr a konečně se nechám na vlnách svých citů unášet. Uvidím, kam až mě zavedou.

Na firemním vánočním večírku v restauraci U Do-

brmanna jsem se cítila po dvou deckách ne moc dobrého modrého portugalu stále střízlivá. Navíc se neustále probíraly pracovní věci, takže jsem si připadala spíš jako na poradě než na večírku. Věděla jsem, že nastal ten správný čas trochu popojet a možná i změnit palivo.

„Potřebuju panáka,“ konstatovala Verča, naše grafička a má kamarádka. Právě před chvílí jí totiž volal její třináctiletý syn, který zůstal sám doma se svou mladší sestrou Vendulkou, a oznámil jí, že se mu právě podařilo vyhodit pojistky. Srdceryvný řev Vendulky ozývající se z mobilu jsem slyšela i já, přestože jsem stála opodál a místnost se otřásala tóny hitů Michala Davida.

„A svítí to aspoň někde? Tak si vem židličku a postav si ji ke dveřím. Máš baterku?“

Nakonec, v rámci vyhlídky lepší akustiky, se vydala udílet rady na WC.

„Vždycky jsem nervózní, když jsou sami doma,“ přiznala.

„Neboj, to zvládnou. Tak pojď, dáme si toho panáka,“ podpořila jsem ji po návratu.

„Mám pocit, že si ho zasloužím. A co si dáme, Luci?“

„Vodku,“ vyhrkla jsem okamžitě. Vodkou se přece nedá nic zkazit.

Vyrazily jsme tedy směrem k baru.

„Dvě vodky, prosím.“ Barman se pustil do práce.

„Ještě pořád jsem moc střízlivá,“ konstatovala jsem po dvou panácích a přemlouvala Verču ke třetímu. Vlastně jsem ji ani moc přemlouvat nemusela. Ovšem po třetím se něco zlomilo, protože jsem vyjela po Davidovi, svém šéfovi. Sice měl přítelkyni, ale někdy se tak vůbec nechoval. Třeba zrovna minulý týden. V zasedačce při jednání se Zonkou, jedním z našich top fotografů, se na mě asi desetkrát podíval – vždycky, když mi něco říkal, nebo když se něco týkalo mě – a pokaždé to byl pohled rozhodně delší než obvyklý oční kontakt. Takový, kdy chcete něco říct nebo udělat, ale v okamžiku, kdy hledíte druhému do očí, úplně zapomenete, co jste chtěli. A několikrát jeho oči uvízly přímo v mém výstřihu. Moc dobře jsem věděla, co to znamená. To bylo minulý týden. Teď jsem ale nemohla přehlédnout, jak jeho světle hnědé vlasy dokonale kontrastují s alpským opálením. Stál na dosah a začali jsme se spolu bavit. Vlastně já jsem začala. Pracovně. A nenápadně jsem si pořád stahovala svůj oblíbený černý top Guess níž a níž, abych měla co největší výstřih. Tykáme si. Přestože jsem věděla, že má přítelkyni, něco ve mně říkalo: Vyjeď po něm… Zvlášť když jeden dost zásadní důvod existoval. Ale copak jsem mohla svému šéfovi říct, že jsem kvůli němu ztratila hlavu?

„Davide, nedáš si taky panáka?“ navrhla jsem mu odvážně a jakoby mimochodem se dotkla jeho předloktí.

„Radši ne, mám nějaké střevní problémy.“ Ježíš, proč mi to vypráví? Ne, ne, hlavně žádné podrobnosti.

„Veru, objednám nám ještě jednu vodku,“ navrhla jsem Verče po tom, co mě David informoval o svém momentálním zdravotním stavu a pak zamířil ke skupince našich obchoďáků okupujících druhý bar.

„Pozor, Luci, víš, jak je to zrádný…,“ upozornila mě Verča, která byla téměř dokonalou kopií herečky Valerie Zawadské, jen o něco mladší. Vlastně o dost mladší a o rok mladší než já.

„Takže ještě dvě vodky,“ usmála jsem se na barmana.

Všimla jsem si, že David, má vyhlédnutá kořist, mezitím odešel a já vzápětí zapadla za dveře WC, abych mu poslala SMS.

Hrozně bych tě chtěla, i když vím, že bych nemě

la…

No, super, bohužel posláno, takže v pondělí budu řešit, jestli se mám chovat, jako by se nic nestalo, nebo se mu omluvit nebo se konečně přiznat k tomu, co k němu cítím? Ne, teď to řešit nebudu. Byl pátek a do pondělí dost času. Verča odešla před chvílí, nechtěla nechat děti doma celou noc samotné, a na mě už také čekal taxík, kterého jsem si objednala asi před půl hodinou. Možná už odjel. Když tak mávnu na jiného, uvažovala jsem. Měla jsem chuť odejít.

V pondělí jsem na chodbě potkala Davida a měla neodbytný pocit, že mě má přečtenou. Díval se na mě, jako bych na sobě měla snad jen kalhotky… Dělala jsem jakoby nic, což si mohl vyložit tak, že se k té SMS nechci vracet, anebo – že si to už nepamatuji. Nevím, která možnost byla lepší. Připadalo mi, že se ke mně chová tak trochu, jako by mu stouplo vůči mně sebevědomí. A při pozdravení se na mě dvakrát pousmál (obvykle se tváří ledově chladně). Bylo ovšem možné, že jeho sladký úsměv a má SMS spolu vůbec nesouvisely a že ten úsměv měl nějaký skrytý důvod, o kterém jsem neměla ani tušení.

— — —

S Davidem jsem občas chodila na pracovní obědy, kde byla slušná šance probrat s ním všechny problémy, které jsem jako šéfredaktorka v redakci řešila. A někdy i ty soukromé. David chtěl jít na oběd příští pondělí, ale to jsem byla objednaná k zubaři, tak jsem navrhla úterý, ale to měl zase poradu ve své druhé firmě, a ve středu se chystal pro změnu pracovně do Bratislavy, tak jsem mu raději napsala, ať mi dá vědět sám, který den se mu hodí.

Lucko, já opravdu nevím, napsal mi po skypu. To rozhodně moc dobře neznělo.

Tak se domluvíme až na ten další týden, navrhla jsem raději, aby si nemyslel, že je pro mě ten oběd nějak moc důležitý (ale byl).

V úterý jsme se s Davidem potkali ve firemní kuchyni a rozhovor začal překvapivě on.

„Co zítra oběd?“

„Myslela jsem, že máš to jednání,“ připomněla jsem mu.

„Nakonec ne. Ten chlápek to zrušil, takže můžu.“

„Fajn.“

Takže zítra mě čeká oběd s Davidem. Neměla bych mu konečně říct, co k němu cítím? Co když cítí to samé a bojí se upřímnosti stejně jako já? Ne, musím počkat, až se vyjádří – jestli se toho někdy dočkám. A co si vezmu na sebe? Jakou barvou si nalakuju nehty? To není rande, to je pracovní oběd, opakovala jsem si pořád dokola, ale můj mozek tuto informaci odmítal přijmout.

Nehty: červené. Oblečení: světle modré úzké džíny, černý top Guess s výstřihem, vysoké černé kozačky a parfém Miracle od Lancome. Nejraději bych s ním chodila na oběd každý den. Hrozně dobře se mi s ním povídalo a navíc jsem zjistila, že se s ním dá bavit i o soukromých věcech (které mě mimochodem zajímaly mnohem více než ty pracovní). Zrovna nedávno jsem si ale uvědomila, že tu konverzaci vedu hlavně já. To já jsem mu pokládala otázky a určovala témata (někdy předem připravená – přípravu jsem rozhodně nepodceňovala) a on se mě snad ještě nikdy sám od sebe na nic nezeptal (myslím na nic z mého soukromí, což bohužel znamenalo, že pro něj to zřejmě pracovní obědy byly). Ale tentokrát mě překvapil a já sebe taky. Na mou otázku, jestli má vánoční dárky, se rozpovídal o své přítelkyni Elišce. Jakmile vyslovil její jméno, měla jsem pocit, jako kdybych kousla do citronu. Dárky prý koupila ona, takže se tím nemusel zabývat, a mimochodem se zmínil o tom, že mají rok výročí a že jí asi bude muset něco koupit. Hlavně aby po mně nechtěl radu, co jí koupit… „Neporadila bys mi, co bych Elišce mohl koupit?“

„Co třeba parfém nebo nějaký šperk?“ Hlavně ne prsten…

„Dobrý tip, díky…“

Zajímalo ho, jestli budu Štědrý den trávit doma (řekl s mámou). To byla asi první soukromá otázka, kterou mi za dobu, co se známe, položil (když jsem tedy nepočítala akce, na kterých jsme se oba opili a pak vedli depresivní bilanční rozhovory o tom, že je mu třicet a nestojí mu).

Seděli jsme s Davidem U Dobrmanna, povídali si o nové kolekci kalendářů a čekali, až nám přinesou oběd. Měla jsem hroznou chuť říct mu důvod, proč Jitka nešla na firemní vánoční večírek. Jitka byla má podřízená, všestranně neschopná, navíc nespolehlivá a neupřímná. Než nastoupila na místo redaktorky k nám do nakladatelství, pracovala v konkurenční firmě a pak ji k nám David za podmínek, o kterých jsem se nikdy nedozvěděla nic bližšího, přetáhl. Navíc pravidelně užívala lexaurin, jak se nám sama mezi řečí pochlubila. S Verčou jsme měly v plánu se jí zbavit (nebo spíš přesvědčit Davida, aby to udělal). Když jsem měla dovolenou, podařilo se jí zkazit zakázku v řádu milionů tím, že neprověřila popisek k volebnímu kalendáři jedné nejmenované politické strany a údajný autor kalendáře a lídr strany pak vypadal jako naprostý idiot. Tehdy jí David řekl, že jestli se to bude ještě opakovat, tak poletí. A byla docela velká pravděpodobnost, že se to stane. Jen jsem doufala, že to nebude až tak velký průšvih jako minule.

„Jak jsi vlastně dopadla na večírku, Luci?“

Okamžitě mě napadlo, jestli se David ve skutečnosti neptal na tu SMS, na kterou jsem raději jako zapomněla.

„V pohodě, měla jsem dvě dvojky červenýho, pak nějaký panáky a odcházela jsem asi v půl čtvrtý.“

„Mimochodem, víš, proč Jitka nešla na vánoční večírek?“ Důvěrně jsem se k němu naklonila, dokonce jsem si přisedla, a to tak, že se naše ruce položené na stole najednou dotýkaly. Opravdu jsem to udělala, sebrala odvahu a odhodila svůj obvyklý stud.

„Říkala, že kdyby měla sedět u jednoho stolu s někým, kdo jí pozdě posílá výplatu a nedává výplatní pásky, že by se musela pozvracet.“ Tuhle informaci jsem si prostě nemohla nechat pro sebe, pokud jsme se chtěly Jitky opravdu zbavit. I když jsem věděla, že to Davida rozpálí doběla. Ale to jsem právě potřebovala, protože Jitka nepracovala, jak by měla, a David by se měl konečně dozvědět, že nezaměstnal pracovnici roku. Doufala jsem, že Jitka u nás už dlouho pracovat nebude.

Stále jsme se dotýkali, neodsunul se.

„To se mi chce taky, pokaždý, když ji potkám,“ procedil mezi zuby a odfoukl cigaretový kouř kamsi ke stropu.

„Nespěcháš? Dáme si kafe?“ navrhla jsem a raději změnila téma a konečně se vrátila – ač nerada – na své původní místo.

„Právě jsem to chtěl navrhnout,“ přikývl a hned ho objednal.

Bohužel mu ale vzápětí přišla SMS, ať si kafe jdeme vypít o pár metrů dále, kde seděla naše kolegyně z práce, account managerka Tereza, a její kamarádka Jana, Davidova známá, kterou jsem znala jen od vidění, a to díky tomu, že se občas stavila za Terezou v práci. Do hovoru jsem se moc nezapojovala, protože téma se točilo hlavně kolem soukromého života Jany, který mě zas až tak nezajímal.

„Nemáš číslo na Frídu? Potřebovali bychom s ní probrat nějaké pracovní záležitosti,“ zeptal se David Jany, když už jsme byli na odchodu.

„Jo, jasně, moment,“ Jana začala projíždět kontakty v mobilu.

To bylo tedy zajímavé. Potřebovala jsem zkonzultovat jeden výraz v angličtině, a protože jsem věděla, že Frída, naše bývalá externí tlumočnice, najímaná hlavně pro veletrhy, je v angličtině dobrá, chtěla jsem jí zavolat. Jenže jsem na ni neměla číslo a nevěděla ani její příjmení. A David si na to vzpomněl a Janu kvůli mně o to číslo požádal.

Večer jsem si doma připravila celozrnné tousty se šunkou, sýrem a rajčaty, zapnula si notebook, a zatímco jsem pořádala tousty, kontrolovala jsem nové autorské smlouvy. Od práce mě na chvíli vyrušil telefon od mámy. Ptala se, jestli bych nešla zítra do Národního divadla na Rusalku. Měla jít s kamarádkou, ale volala jí, že je nemocná. Sice nerada, ale slíbila jsem, že s ní půjdu. Jen jsem nevěděla, jak to budu stíhat v práci. Raději si zítra vezmu něco k jídlu z domova, protože na oběd U Dobrmanna budu muset zřejmě zapomenout.

2

Na konferenčním stolku v obýváku jsem měla kolem malého bílého hrnku ve stylu Provence rozloženou korekturu denního diáře. Korektury jsem si domů nosila docela často, protože v práci jsem na ně neměla ani dost klidu, ani dost času. Čísla týdnů jsem viděla už i na stropě, a tak abych pohledem do dálky trochu ulevila unaveným očím, rozhlédla jsem se kolem sebe. Obývák tvořil spolu s moderně zařízenou kuchyní, v níž převládala světle žlutá barva, jednu místnost a kromě kožené rozkládací sedačky, křesel, obří plazmové televize, několika květin a polic na knihy zaplňujících téměř jednu celou stěnu, v něm nebyl prakticky žádný nábytek. Přesně takhle jsem si to vysnila ještě předtím, než jsem se pustila do zařizování. Teď jsem seděla na křesle, a protože jsem už korekturu dokončila, mohla jsem si dovolit popíjet červené. Sama. Vlastně ne tak docela sama. Cassynka, moje černobílá kočka, která jednoho dne přišla ke mně na balkon a už zůstala (protože jsem jí pravidelně dávala mléko), se mi otřela o nohy a pak mi vyskočila na klín, kde se stočila do klubíčka. Zatímco jsem ji hladila, najednou se z karmínové hladiny vína vynořily myšlenky na Davida. Pořád jsem na něj myslela. A uvažovala jsem, jestli myslí také on na mě. Asi jsem se zamilovala. A přitom vůbec nebyl můj typ. Světle hnědé vlasy, ostré rysy a úzké rty. Rozhodně nebyl prototypem hollywoodského krasavce. Ale jeho svalnaté ruce by na to možná stačily.

— — —

Můj druhý šéf, Marek, měl dneska narozeniny (teprve dvacet devět), oslava probíhala ve společné Markově a Davidově kanceláři. Za Markem dorazila jeho přítelkyně a také za Davidem přišla jeho slečna. Obě blondýny. Na rozdíl ode mě. Nikdo z naší rodiny nevypadal jako já. Bůhví po kom jsem měla černé vlnité vlasy, zelené oči, plné rty a pleť, která každé léto chytla krásně zlatavý odstín, aniž bych se cíleně opalovala. Měla jsem chuť se opít. Už dlouho jsem se neopila. Když byla zábava docela rozjetá, Marek začal usínat a jeho přítelkyně si ho odvedla. Zato Davidova holka odešla sama.

O pár hodin později a pár skleniček víc seděl už David naproti mně a vyprávěl mi o historii své a Markovy firmy. Z ničeho vybudovali sami dva takový gigant. Musela jsem je obdivovat.

„Nechceš jít jinam? My dva?“ navrhl najednou. Zkoumala jsem, co všechno se v tom pohledu skrývá.

„Tak jo.“ Políbili jsme se a pak ještě jednou. A z toho polibku jsem cítila všechno, co jsme oba v tu chvíli chtěli. Najednou mi bylo všechno jedno. S tím decentně vonícím chlápkem (tipovala jsem Hugo Bosse), který seděl naproti mně, mi bylo moc dobře, a zapálila jsem si, přestože jsem za normálních okolností nekouřila. Přesunuli jsme se do vedlejší kanceláře a David zamkl. V tu chvíli opojnost vína a dlouho potlačovaná touha nás obou vytvořily elixír, jenž protkal v přítmí kanceláře stíny našich těl. Vrhli jsme se na sebe a vzájemně ze sebe strhávali oblečení.

„Chci tě,“ zašeptal David chraplavě. Prudce oddychoval a stáhl mě na sebe na židli. Instinktivně jsem jej obemkla nohama a svými pohyby ho pouštěla dál a hloub. Byl zkušený, přesně věděl, co dělá, protože až překvapivě brzy mnou projela první vlna vzrušení následovaná dalšími a na jedné z nich se se mnou svezl na rozbouřené hladině svého orgazmu i on. V tu chvíli jsem si byla jistá, že spojitost orgazmu a nepoznaných hlubin vesmíru není náhodná.

„Ježíšmarjá, Lucko, co to děláš, takhle mi to ještě nikdo nedělal, chtěl bych ti to udělat zezadu.“

Druhý den jsme šli s Davidem a Zbyňkem, naším grafikem, rovnou z té vydařené akce na snídani do mléčného baru poblíž nakladatelství a já se pak ještě zastavila u Davida v kanceláři. Seděl na židli, já si přisedla, takže jsme byli chvíli opřeni hlavami o sebe a držela jsem ho za ruku. O něco později jsem si šla koupit něco k jídlu a nezapomněla jsem ani na Davida. Vzala jsem mu čerstvé koblihy.

„Dáš si?“

„Jasně, díky.“

Položila jsem sáček s nimi na stůl a chystala se odejít.

„Počkej,“ chytil mě za ruku, přitáhl si mě k sobě a políbil mě.

„Tak zatím,“ prohodil.

„Jo,“ polkla jsem a zamířila ke dveřím.

Co když to bylo všechno a víc už nebude? Co když bude David dělat, jako že se nic nestalo, protože on je šéf?

Celý čtvrtek nic, od Davida žádné zprávy a neozval se ani v pátek. Ta nejistota byla k nevydržení. Hrozně jsem se těšila na pondělí do práce, až ho zase uvidím.

V pondělí odpoledne jsem Davidovi poslala čistě pracovní mail, protože mi bylo jasné, že to musí být on, kdo v tom bude, nebo nebude chtít pokračovat. Ale zkusila jsem to. Přidala jsem větu:

Jsi O. K.?

Sakra, než odpoví, zblázním se. Ale prostě jsem si nemohla pomoci. Cestou domů jsem si nakoupila a doma si pak ještě objednala pizzu Margaritu. V televizi jako obvykle nic nedávali, tak jsem chvíli prohrabávala zásuvku plnou DVD, až jsem zakotvila u filmu Pod vlivem úplňku. Klasika, kterou jsem mohla vidět každý rok a nikdy mě neomrzela. A kdy budu pod jeho vlivem já? napadlo mě.

S Davidem jsme se v práci zdravili, jako by se nic nestalo. A přitom ne všechny naše maily byly úplně pracovní. Měla jsem pocit, že si píšeme ze dvou důvodů. Jednak proto, že spolu v práci nemůžeme mluvit soukromě, a pak proto, že David zřejmě neví, co chci a jak se mnou po té společné noci komunikovat. Jenže to já nevěděla také. Jak se k němu mám po tom všem, co mezi námi bylo, chovat, to jsem vážně netušila.

Odpověděl až druhý den.

Já jsem asi O. K. a ty? zeptal se mě.

Četla jsem si ten mail pořád dokola.

Kdyby v tom nechtěl pokračovat, přece by se neptal, co já. A co mu mám napsat, aby si nemyslel, že ho uháním?

Já jsem také ok. Líbilo se mi to, odpověděla jsem mu. Ale v pořádku jsem nebyla ani náhodou.

Druhý den nic. To čekání bylo k nevydržení. Nakonec mi napsal pracovní mail, ale ta větička uprostřed byla více než jasná.

Právě si prohlížím titulku Prahy. Mně se to líbilo taky. Kalendář Babies rozhodně s bílým okrajem, protože je to tak v katalogu.

Tvářil se tak nepřístupně, tak chladně a najednou z něj vypadne tohle přiznání?

Ani po hodině přemýšlení mě nenapadla lepší odpověď než:

Budeme s tím něco dělat? Do háje. Asi jsem se ho neměla ptát, ale prostě jsem to potřebovala vědět.

Uplynul skoro týden a David mi na můj mail stále neodpověděl. Navzdory tomu nebo možná právě proto jsem se snažila. Do práce jsem nosila trička s výstřihem, do něhož se mi díval, když jsme se míjeli ve dveřích nebo když jsem si na poradě prohlížela konkurenční katalog a on stál nade mnou. Také jsem bezpečně věděla, že cítí mou vůni, tak jako já jeho Hugo Bosse, když jsme procházeli kolem sebe. Jiskřilo to mezi námi a já pořád nevěděla, jestli s tím budeme něco dělat. Nemůžu být aktivní, to jsem věděla, musím to nechat na něm, jenže on stále nic. Asi se nedočkám, říkala jsem si. V pátek jsem mu poslala ales-

poň velikonoční přání, aby věděl, že na něj myslím. A odpověď?

Nápodobně.

Aspoň něco. I když ve své fantazii jsem snila o úplně jiné odpovědi… Vůbec jsem nevěděla, proč mě přitahuje právě on. Vlastně už to dávno nebylo jen o přitažlivosti, bylo v tom mnohem víc… A rozhodně to nebylo jen proto, že byl mým šéfem a vypadal tak nedostupně. I když po- pravdě bylo docela vzrušující, když jsme před ostatními dělali jakoby nic, a přitom jsme se spolu vyspali a občas si vyměnili ne úplně pracovní mail.

— — —

Čekalo mě výjezdní zasedání v Mutěnicích, kam jsem se vůbec netěšila. Přestože jsem věděla, že jde o obec se spoustou vinných sklípků, v nichž víno i domácí pálenka teče proudem. Než jsem tam jela, hodně jsem o Davidovi přemýšlela a definitivně se rozhodla, že to není muž pro mě. Byl mým šéfem a musela jsem uznat, že vztah v práci není nic, co bych potřebovala ke štěstí (to ovšem nic neměnilo na skutečnosti, že jsem k němu pořád něco cítila). Jenže do Mutěnic jsem jela jako naschvál v autě neplánovaně právě s ním, protože ten den bylo hodně práce a David jel ze všech nejpozději, se mnou a se Zbyňkem. Já seděla vepředu vedle Davida a Zbyněk vzadu. Docela dobře jsme si popovídali. Na vteřinu mě napadlo, že by ta společná cesta Davidovým černým BMW mohla něco znamenat. Ale zároveň jsem si nebyla vůbec jistá, jestli to vůbec ještě chci.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2