ERIKA JARKOVSKÁ

MRTVÍ MILOVAT NEMOHOU

MRTVÍ MILOVAT

NEMOHOU

Erika Jarkovská

Copyright © 2021 by Erika Jarkovská

Translation © 2021 by Marcela Kořínková

Cover and layout © 2021 by Jiří Pánek

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1924-2

SKUTEČNÝ PŘÍBĚH,

KTERÝ SE NIKDY NESTAL

Tragédií života není smrt,

ale to, že dovolíme, aby zemřelo to nejvzácnější,

co je v nás, přestože jsme ještě naživu.

Norman Cousins

Věnuji manželovi

Teď…

Šťastné období, kdy člověk věří, že se mu nic zlého nemůže stát, skončí, když pochopí, že se mu může stát všechno.

Ale na to jsem přišla až později, ne toho májového večera, když jsem seděla za volantem své Yarisky a ujížděla za svým bývalým… tak jo, milencem. Při vzpomínce na Lepa – ve skutečnosti se jmenoval Drahoš Lepieš – si pokaždé uvědomím, jak se k němu nehodil tenhle status. Asi tak stejně, jako on se nehodil ke mně. Cítím při tom vnitřní stud, protože ten vnější si nemůžu dovolit. Teď už vím s určitostí, že pohár se všemi událostmi mého života, věříc v jejich banálnost, se plnil už dávno. Pomalu, nepřetržitě, jenže i ta největší nádoba má svůj okraj. Lidé bývají často nevšímaví, lhostejní, přehlížejí zachmuřenou oblohu, která může být předzvěstí blížící se bouřky. Podceňují situace, mávnou rukou nad varovnými signály, které by je zachránily před vlastní pohromou. Kdyby to nedělali, jejich budoucnost by nejednou měla jinou podobu, anebo by se vůbec nestala. Jenomže někteří potřebují, aby se dočkali takové budoucnosti, jakou si zaslouží.

Říká se, že když je oslům dobře, jdou se klouzat.

O tom něco vím. Jmenuju se Heda Záborská. S mým mužem Cyrem jsme se jednoho dne, jako ti oslové, ocitli na kluzišti…

1. kapitola

UTEČ, ANEBO SE SCHOVEJ!

… před rokem

Mezi všemi držiteli řidičských průkazů přítomných na oslavě otcovy osmdesátky jsem já jediná prozíravě nepila alkohol. Takže, když otce rozbolel žaludek, nezbývalo mi nic jiného než si sednout za volant a zajet do hypermarketu v nejbližším městě, jelikož otec doma nikdy nic pořádného neměl. Vždycky se léčil štamprlí pálenky. Ale obávala jsem se, že budu muset celou noc dohlížet na vzdychajícího otce, který navzdory věku – a ne snad právě proto? – nedokázal odhadnout své pijanské možnosti.

Motor mojí Yarisky předl jako sytá kočka. Až po několika ujetých kilometrech mě napadlo, že když už budu ve městě, zajdu i za Lepem. Pořád jsem chtěla zpátky pět tisíc euro, které jsem mu půjčila z rodinného spořicího účtu. Pomyšlení na Lepa mě rozčilovalo. Zejména ale to, že jsem dobrovolně přehlédla jeho povýšenost a leccos jiného tehdy, když bylo třeba přemýšlet rozumem, a ne… hm, chlap by řekl ptákem, ale čím myslí ženy, když jim přeskočí? Zřejmě jim úplně vyschne mozek a rozdrobí se na strouhanku. A potom chvíli trvá, dokud ta sypká směs nenasákne novou krví a znovu se nepromění na mozek schopný uvažování. Ano, štvalo mě, že i já jsem měla chvíli v hlavě strouhanku!

Lepo si půjčoval peníze od všelijakých naivek a potom hrál mrtvého brouka. Naivky mu důvěřovaly. Soucítily s ním, projevovaly mu empatii v maximální míře, litovaly ho a netušily, že se stávají oběťmi. Netrápilo mě, jestli mu ostatní dluhy odpustily. Já jsem měla v úmyslu neodpustit mu už nic.

Když jsem v lékárně nakoupila potřebné léky, odjela jsem ke čtvrti, kde bydlel Lepo. Auto jsem odstavila v boční uličce. Zpětně si uvědomuju, že všechno, co se od té chvíle stalo, šlo jaksi mimo můj rozum, protože spoustu dalších kroků si nedokážu vysvětlit. Jako kdyby mě vedl loutkař, ovládající moje myšlenky neviditelnými provázky.

Ulice byla tichá. Na město padal soumrak. Pod stromy, kde jsem parkovala, se zdál být ještě o něco temnější. Léto nedočkavě čekalo na konec jara. Vůně šeříku mi skrz otevřené okénko pronikala do nosu a nutila mě nadechnout se jí z plných plic. Avšak navzdory tomuto smyslovému dráždění jsem křečovitě svírala volant a chvíli uvažovala, jestli přece jen neudělám lépe, když se otočím a už nikdy víc se tu neukážu. Ale zvítězila touha dostat zpátky to, co je moje.

Rozhlédla jsem se. Mezi parkujícími auty po obou stranách ulice mě upoutalo jedno velké černé. Zřejmě proto, že vypadalo jako pohřební, přestože to byl zcela jistě nějaký moderní džíp. Jenomže ve značkách aut se nevyznám. Všechna auta jen o trochu větší než moje Yariska mi připadají jako pohřební.

Zavřela jsem okno, vystoupila z auta, zamkla a došla k zadnímu vchodu šestiposchoďové bytovky. Přede dveřmi se skleněnou výplní postříkanou červeným sprejem se mi náhle podlomila kolena. Znovu mě popadla chuť utéct. Jenže co horšího se mi už může stát než to, co se mi přihodilo před čtyřmi měsíci, kdy jsem Lepovi vynadala do blbečků, lemplů a darebáků, dokonce i o něco šťavnatěji, a práskla jsem dveřmi jeho prodejny? Nejsem konfliktní typ, ale některé situace si vyžadují striktní řešení. No, co už, nanejvýš se zase dozvím něco o vlastní hlouposti a zaslepenosti, ale to mi nebylo třeba připomínat…

Jestli s Lepem nepohnu, dumala jsem, prásknu ho na daňovém úřadu anebo v sociální pojišťovně. V obchodě s elektronikou zaměstnával dvě černé duše. Pak mě ale napadlo, že jednou z nich byla Ivica, naše společná známá, a to by znamenalo uškodit i jí. Potřebovala peníze jako sůl. Splácela bankám úvěry, které si napůjčovala kvůli Lepovi, aby mu mohla půjčit peníze. Skvělá logika! A potom dřela jako kůň – v zaměstnání i v kšeftech navíc, aby měla na splátky a na živobytí. Lepo jí velkoryse nabídl brigádu ve svém obchodě. Ještě skvělejší logika!

„Dveře zadního vchodu nebývají zamčené, vždycky tam nějakej čurák rozbije zámek, nikomu už se nechce skládat se na novej,“ vybavila se mi Lepova slova. Ani teď nebyly zamčené.

Zatlačila jsem na ně, došla k výtahu a stiskla knoflík. Zatímco přivolaný výtah drkotal dolů, můj rozum spřádal varianty toho, co říct Lepovi. „Naval prachy, nebo tě nechám zmlátit?“ Nevěděla jsem o nikom, kdo by se k tomu propůjčil jen tak z kamarádství. Ani o práci „vymahačů pohledávek“ jsem toho moc nevěděla.

Úspěšnost toho, že to s Lepem vyřídím i bez cizího zásahu, byla asi pětiprocentní. Navzdory téhle vizi jsem nastoupila do výtahu a stiskla knoflík příslušného poschodí.

Výtah se rozjel.

Někdo běžel dolů po schodech.

Stín muže se mihnul před skleněnými výtahovými dveřmi, když se s nimi dostal na stejnou úroveň. Že se jednalo o muže, mi bylo jasné hned od počátku. Žena by nebrala schody po dvou, natož podle řinčení zábradlí, kterého se přidržoval, snad i po třech. Počkala by na výtah.

Vystoupila jsem v pátém patře.

„Nedokážeš si zapamatovat, že bydlím ve čtvrtém?“ Sjel mě pokaždé Lepo. Nikdy jsem se nepřiznala, že jsem se ze zbabělosti schválně nechala vyvézt o patro výš nebo níž, doufajíc, že se tak vyhnu zrakům případných sousedů. Představovala jsem si, jak při každém podezřelém zvuku nahlížejí na chodbu skrz kukátko na dveřích. Nemohla jsem se zbavit přesvědčení, že dobře vědí, že tady nemám co dělat. Bylo to hloupé, vím. Lepo byl tři roky rozvedený, mohl přijímat jakékoli dámské návštěvy, jenomže moje svědomí si úřadovalo, jak chtělo. Namluvilo mé mysli, že mám na čele vypálené znamení vdané ženy.

Jak jsem tak scházela po schodech, přes drátěnou výplň výtahové šachty jsem uviděla, že dveře Lepova bytu jsou pootevřené. Pořád neopravil zámek? Dveře, pokud se nezamykaly zevnitř, se samy od sebe otevíraly, nejednou k tomu stačil i průvan. Jazýček zámku byl ošoupaný, stačilo ho vyměnit, jenže Lepo nerad investoval peníze do oprav bytu. Všechno bylo dobré tak, jak bylo.

Opět jsem na okamžik zaváhala před pootev-

řenými dveřmi. Avšak mých pět tisíc eur bylo dostatečným důvodem k odvaze, ale i případnému ztrapnění sama sebe. Postrčila jsem dveře špičkou boty, a když jsem vešla, zavřela jsem je za sebou zády. Zámek kupodivu cvaknul.

V předsíni s rozházenými botami, vestavěnou skříní a velkým zrcadlem, bylo šero. Ihned jsem si představila, jak Lepo občas před zrcadlem pózoval, vypínal hruď a zatahoval břicho. Ale ne proto, aby se kochal pohledem na svoji postavu jako celek.

Rád se předváděl svým ptákem. Jeho velikost (i v klidném stavu) ho uspokojovala a byla přímo úměrná velikosti jeho ega. Občas mi navrhl, abych se postavila vedle něj, ale moje sebevědomí si nikdy příliš netykalo s takovým druhem samolibosti a můj smysl pro humor se v takové chvíli ode mě odvracel.

„Máš pravdu, jenom bys pokazila dokonalý obraz,“ odfrkl Lepo a zašklebil se tím svým nechutně povýšeneckým způsobem.

Teď se na mě ze zrcadla dívala stále dostatečně přitažlivá žena, i když to zrcadlo si pamatovalo její poněkud mladší podobu. V hnědých očích měla trochu vylekaný výraz, jako kdyby se právě vzbudila a divila se, kde se to ocitla. Po pravé straně byly dveře do pokoje, který před rozvodem patřil Lepovu synovi. Nalevo byly dveře do koupelny a do kuchyně, přímo proti mně dokořán otevřené dveře se skleněnou výplní, které vedly do obýváku. Nastražila jsem uši a naklonila hlavu, jestli neuslyším odněkud přicházet ženský hlas, smích, anebo jiné zvuky, napovídající, že by bylo slušné opustit cizí byt. Ale kromě zpěvu Ozzyho Osbourna nebylo slyšet nic jiného.

S trémou jsem vešla do obýváku. Na jeho vzhledu se toho moc nezměnilo. Pořád v ní nebyla ani jediná živá rostlina. Lepo zastával názor, že život jeho bytu vdechuje on, a že žádná posraná kytka to neudělá. Bylo zjevné, že názor v tomhle směru nezměnil.

Mohutná šedá pohovka byla otočená šikmo ke stěně a zbytečně zabírala prostor. Za ní, poblíž okna, stál stůl s počítačem, lampou a fascikly. Společně s koženým křeslem a policí s cédéčky a knihami tvořil pracovní kout. Na stěně po levé straně ode mě stále visely reprodukce Muchových obrazů – podobizny žen z počátku dvacátého století, představující čtyři roční období. Lepo k nim měl zvláštně nostalgický vztah; prý zdobily jídelnu jeho babičky, a on neměl to srdce je vyhodit, přestože se do tohoto interiéru nehodily.

Naproti pohovce s konferenčním stolkem stála skříňka a na ní zapnutý televizor. Ozzy na MTV právě dozpíval Mama, I’m coming home. Ale i kdyby zpíval „mama, go home“, nebylo by to v následujících chvílích nic platné.

Obývák s kuchyní tvořily spojený prostor oddělený příčkou s posuvnými dveřmi. Ty byly odsunuté. Světlo z kuchyňské linky osvětlovalo kousek pracovního stolu v obýváku. Přistoupila jsem blíž. Na dřevěné podlaze jsem si všimla nějakých šmouh. Lepovi se zřejmě podařilo něco rozlít a on byl líný to utřít. Tak jsem je z opatrnosti obešla, aby se mi něco nenalepilo na podrážky. Jako slušně vychovaný člověk jsem si odkašlala, aby se Lepo nebo jiná osoba v kuchyni nevylekala, když se tam z ničeho nic zjevím jako duch.

Jenže kuchyň byla prázdná.

Na stole pod oknem s částečně otevřeným křídlem stál talíř s nedojedeným jídlem, otevřená láhev vína a převrhnutá sklenice. Na žlutém, trochu zmuchlaném ubruse se kolem něj vytvořil červený chuchvalec. Vidlička s nožem ležely na podlaze kousek od stolu, a i ten stál poněkud nakřivo. Jako by ho někdo záměrně odsunul od okna, ale jen jedním rohem. Tomu jsem se podivila, zvedla obočí, obrátila se – a tehdy jsem spatřila Lepa.

Seděl pod oknem v obýváku, oblečený v džínách a tričku s krátkým rukávem. Vypadal jako někdo, komu se udělalo nevolno a chvilková slabost ho sklátila na podlahu. Opíral se zády o radiátor, jednu bosou nohu měl nataženou před sebou, druhou pokrčenou pod ní, ruce spuštěné podél těla. Hlavu měl odvrácenou a zakloněnou ke stěně mezi radiátorem a okenním parapetem, víčka přivřená.

„Lepo?“

„Lepo!“ řekla jsem hlasitěji, ale v tom okamžiku jsem už začínala tušit, že něco není v pořádku. Sklonila jsem se k němu a podívala se na něj pozorněji. Tehdy mi došlo, proč tam sedí. Po levé straně hlavy s nakrátko ostříhanými vlasy mu stékala krev. I po čele, po uších a po krku. Našla si cestičku podél obočí a vpíjela se do trička s roztrženým okrajem u krku – ne natolik modrém, aby i při špatném osvětlení nebylo možné rozeznat, že té krve je poněkud příliš.

Ježíšikriste! Pohled se mi zabodl do tmavého chuchvalce na tričku. Zírala jsem na něj jako zhypnotizovaná. Krev mě odjakživa děsila, obvykle jsem při pohledu na ni omdlévala, ale tentokrát se ta nevolnost vyděsila asi tak stejně jako já. Moje krev se stáhla ze všech žil, cévek a vlásečnic až někam do útrob těla, jako by mě v té chvíli někdo vysál.

„Ježíšikriste!“ vydechla jsem. Pomalu mi rozum, obalený chvilkovým zděšením, ožíval a byl schopný jakž-takž nějakého uvažování. Zatočila se mu hlava a upadl? Odkud? Nebyl tu žebřík ani židle, na které by předtím stál. Spadl se stolu? Ale proč by na něj lezl? Anebo zakopl a praštil se hlavou o roh stolu? Nebo snad jen tak omdlel? Jenomže – spadl by přesně do takovéto polohy, zády k radiátoru? To bylo dost nepravděpodobné.

Ne, někdo ho praštil a uložil sem jako loutku, napadlo mě. Ano, zcela jistě ho někdo praštil po hlavě. Sama jsem to nejednou zatoužila udělat. Umlčet ten hnusný sarkasmus, ten výrazný rys jeho povahy, který mě nejednou přiváděl k zuřivosti, ale nikdy jsem k tomu nenabrala odvahu.

A teď to někdo udělal. Namísto mě a mnoha dalších, které vytáčel Lepův ksicht s arogantním úsměvem, se kterým se snad už narodil.

Kdoví, od kdy tu takhle sedí? Bylo třeba ihned něco udělat, zavolat záchranku nebo policii… Jenomže moje kabelka zůstala v autě a v ní všechny věci, i mobil. V dlani jsem svírala jenom klíče od Yarisky. Musím se vrátit k autu; konečně jsem se rozhodla udělat něco rozumného.

Než jsem stačila domyslet záchranu bývalého milence – pokud ještě bylo možné ho zachránit –, ve vchodových dveřích zašramotil zámek. Srdce mi okamžitě vylétlo až do krku a přitisklo se na mandle. Ať už přicházel kdokoli, jak mu, proboha, vysvětlím, co dělám v tomhle bytě, když stojím nad nehybným tělem majitele? Dá se to vůbec vysvětlit? A co když se vrací vrah?

Prokristapána, praští i mě a budu tady ležet taky? Ale pardon, mě si nevšímejte, já sem nepatřím, všechno je to omyl, šla jsem jen koupit otci léky!

Najednou se mi zdálo, že Lepo zasténal a zachrčel, snad se dokonce i pohnul, jenže v té krátké chvíli plné narůstající paniky mě napadlo jen jedno: Uteč, anebo se někam schovej!

2. kapitola

NIKDY NIKOMU

Je překvapující, co všechno si člověk dokáže uvědomit ve zlomku vteřiny, kolik myšlenek, úvah, možností probere a přehodnotí, když je k tomu donucený. Uteč, anebo se schovej! Radil mi rozum, jako když jsme v dětství vyvedli nějakou lumpárnu. Horší však bylo tuhle spásonosnou myšlenku realizovat.

Jak utéct z bytu ve čtvrtém patře, když jediná obvyklá cesta dveřmi už nepřicházela v úvahu? Pohled mi zabloudil k oknům – ne, nebyla jsem Tarzan, ani Chuck Norris, ale jen obyčejná pětačtyřicetiletá žena bez výraznější kondice. Představa sebe samé lezoucí z okna po hromosvodu byla víc komická než dobrodružná.

Jenomže ani ta druhá možnost nebyla bůh-

ví co. Kolik asi tak úkrytů se mohlo nacházet ve dvoupokojovém bytě? A jakých? Navíc jeden pokoj nepřicházel v úvahu – vcházelo se do něj z předsíně, a se zámkem vchodových dveří právě někdo lomcoval.

Zalézt pod stůl v obýváku nebo v kuchyni? Naprosto špatná volba.

Kolečka v mém mozku pracovala na plné obrátky.

A tehdy jsem si vzpomněla na jednu z těch informací, o kterých si myslíme, že jsou zbytečné. Rozum je zpracuje a uloží do příslušných přihrádek buď k použitelnosti, nebo k nepoužitelnosti. Přeběhla jsem k malé komoře za kuchyní s několika policemi k uskladnění čehokoli. Uvnitř, v rohu, kde truhlářovi došel materiál, se nacházel malý prostor zamaskovaný deskou. Kdysi tam stál kameninový soudek na zelí, který se v rodině Lepiešových snad nikdy ani nepoužil. Býval to oblíbený úkryt jejich syna, když si hrál na schovávanou. Lepo mi ho jednou ukazoval, už ani nevím kvůli čemu.

Mám dobrou paměť, většinou si pamatuju i to, na co bych nejraději zapomněla. Jenže na to, jak jsem se ocitla ve skrýši desetiletého kluka, si opravdu nevzpomínám.

Když bouchly vchodové dveře, měla jsem už nos přitisknutý na bukovou desku, kterou jsem v poslední chvíli s námahou zasunula mezi mě a soudek na zelí. Skrz větrací okénko dopadalo dovnitř jen málo světla, bylo těžké se tam orien-

tovat. Ve snaze ukrýt se jsem mohla do čehokoli narazit anebo něco převrhnout a ztropit nežádoucí hluk. Naštěstí se nic takového nestalo.

Jak jsem tak funěla do desky, tak mi vzápětí absurdnost celé té situace přišla k smíchu. Co to tu proboha vyvádím? Proč se schovávám, vždyť jsem nic neprovedla? Co když mě tady někdo objeví? Jenomže kdo, když majitel bytu leží pod radiátorem? Možná nějaká jiná osoba, která má klíč od bytu – ta, která právě přišla.

Jenomže, kdo to je? Vrah? Jak mu vysvětlím, proč se ukrývám v komoře Lepova bytu? Jestli mě tady objeví, raz-dva se se mnou vypořádá a už mu nic nevysvětlím. Proč se vlastně vrátil? Něco zapomněl, anebo přišel odklidit mrtvolu? To sotva. Bože, jak dlouho tady budu muset zůstat? Celou noc?!

Uvědomila jsem si, že jsem pěkně v prdeli; prostě situace je vážná. Od té chvíle bylo mým úporným přáním to, aby mi nestrnuly nohy, kolena vydržela váhu těla v téhle neobvyklé poloze, abych nekýchla, nezakašlala jsem nebo se jinak neprozradila. Anebo aby mi po holé ruce nelezl pavouk nebo nějaká jiná havěť, která se obvykle vyskytuje v koutech v komorách, jelikož Lepův přístup k uklízení jsem znala. Pavouk by pro mě znamenal snad větší pohromu než osoba, která praštila Lepa. Z té představy se mi okamžitě zježily chlupy na rukou a na těle mi naskočila husí kůže.

Ale už po chvíli mi bylo jasné, že se vyplatilo poslechnout hlas intuice a ve skrýši být potichu jako myš.

„A kúúúrva!“ bylo slyšet chraplavý mužský hlas z obýváku. „O toho zmrda se už někdo postaral!“

„Hm, to je divný, byl zapletenej ještě s někým, o kom nevíme?“ zeptal se jiný mužský hlas o něco mírněji.

No do prdele, tak oni jsou dva!

„To jsme asi nebyli jediní, kteří ho už měli plný zuby!“

„Nech to bejt, radši se ho nedotýkej,“ radil ten opatrnější.

„Ále, vypadá, že ještě dejchá. Dyť já z něj vytřískám, kde jsou naše lóve. Vstávej, ty čurane vyjebanej!“ zaslechla jsem klít drsňáka.

Chvíli bylo slyšet nějaké tupé údery a sténání, a potom:

„Co děláš, hrabe ti?“

„Zasloužil si to, dneska večer by je stejně schytal, už nás natahoval dost.“

„Starýmu teď budeme muset zaplatit z našeho, když jsme si tady toho neuhlídali.“

„To mě sere ze všeho nejvíc!“

„Pojď, trochu se tady porozhlídneme,“ přikázal po chvíli ten „mírnější“, a moje srdce začalo sprintovat. Slyšela jsem, jak někdo chodí po bytě, otevírá dvířka, zásuvky, s něčím rámusí, šustí s papíry.

Když se otevřely dveře komory a rozsvítilo se světlo, můj krevní oběh přestal zcela jistě fungovat. Měla jsem pocit, že snad i srdce se na chvíli zastavilo, a tričko, už úplně propocené, se mi přilepilo na kůži jako neoprénový oblek. Skrýš byla tak ubohá, že mě okamžitě napadlo, že jenom slepý mě nemůže nevidět. Mezi dřevěnou policí a deskou, za kterou jsem se krčila, zřetelně prosvítalo světlo. Zatajila jsem dech a ztuhla jako při hře na mrtvého brouka. Klíč od Yarisky mě tlačil v kapse džínsů, a najednou se mi zachtělo hrozně, ale hrozně čůrat. Nevydržím to, já to nevydržím!

Nic z toho, co hledáš, tady není, odejdi odsud, prosím, prosím! Kňučela jsem v duchu. Síla mých myšlenek se zdála být účinná. Neznámý se v komoře poštrachal v policích a potom nastalo ticho. Stále jsem ale nenabrala odvahu se ani hlasitěji nadechnout, natož pohnout. Netušila jsem, jestli dotyčný odešel, anebo jen stojí a zrakem kontroluje prostor komory.

„Máš něco?“ ozval se hlas z obýváku, a já jsem málem vykřikla leknutím, když mu „drsňák“ odpověděl nad mojí hlavou: „Zatím ne.“

„Myslíš, že Lepo měl ve špajzu trezor s penězi?“ přibližoval se hlas toho „mírnějšího“.

Popadal mě infarktový stav.

„Byl to kokot, u něj bylo možný všechno.“

„To je pravda, ale pochybuju, že si mezi kompotama schovával prachy. Mrkneme se na druhej pokoj a potom odsud co nejdřív vypadněme, něco mi tu smrdí.“

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola