Pavol Božík

CIZINEC

Pavol Božík

CIZINEC

Copyright © 2021 by Pavol Božík

Translation © 2021 by Jiří Pánek

Cover & layout © 2021 by Jiří Pánek

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1929-7

Věnuji svému otci, který si moji první knihu, bohužel, už nestihl přečíst.

Děkuji svým rodičům za to, kdo jsem, tedy za všechno.

Děkuji svým slovenským přátelům, kteří mě všemožně podporovali v nejdůležitějším rozhodnutí v životě, v odchodu do Norska, které jsem si zamiloval od první návštěvy v roce 2008.

Speciálně děkuji přátelům v Norsku, kteří mi pomohli, když jsem se pro tento nejzásadnější krok rozhodl. Konkrétně Mirovi, Eivindovi s rodinou, Ingelin s rodinou, Alešovi s rodinou, Lennartovi, Dagovi, Zbygniewovi a všem, které jsem v Norsku potkal a kteří zanechali stopu v mém životě. Díky nim se tu cítím jako doma a dokázal jsem napsat tuto knihu.

— — —

Til min far som dessverre døde før denne boken ble ferdig.

Jeg takker foreldrene mine for det jeg er, for alt.

Takk til mine slovakiske venner, som har støttet meg på alle måter da jeg skulle ta mitt livs viktigste avgjørelse – å flytte til Norge. Et land jeg har elsket siden mitt første besøk i 2008.

Og spesielt takk til mine venner i Norge som hjalp meg da jeg skulle gjennomføre dette avgjørende steget. Takk til Miro, Eivind med familien, Ingelin med familien, Aleš med familien, Lennart, Dag, Zbygniew, og alle jeg har truffet i Norge og som har gjort inntrykk på meg i mitt nye liv. Det er også deres fortjeneste at jeg føler meg hjemme her og at jeg kunne skrive denne boken.

KAPITOLA 1

Obrovský trajekt společnosti ColorLine se lenivě vlekl do přístavu v Oslu. V dálce se už objevovaly obrysy radnice, cihlové dominanty města. Její hnědé stěny není možné přehlédnout. Na kopci na levé straně se ve slunci třpytil legendární Holmenkollen, lyžařský skokanský můstek, na němž dosáhli několika úspěchů i slovenští sportovci. Z dálky tvarem připomínal obrovského brachyosaura. Oslo bylo jako na dlani.

Jakub seděl v nejvyšším poschodí lodě a ze židle na terase si vychutnával výhled. Loď se pomalu plavila podél pobřeží, prodírala se mezi zelenými ostrůvky s nádhernými bílými a červenými domy. Spokojení lidé si začínali rozkládat věci na přilehlých plážích. Čas ukazoval jenom tři čtvrtě na deset ráno, ale i tady na severu bylo toto léto výjimečné. Pokaždé, když se dalo, utíkali místní k moři a hned skákali do vody. I dnešní sobotní ráno si každý z nich chtěl vybrat to nejlepší místo.

Po dvacetihodinové plavbě si Jakub na palubě vychutnával poslední cigaretu ještě před tím, než loď zakotví v přístavu. Pohled na nádherné pobřeží ho sice ujišťoval, že vycestovat bylo správné rozhodnutí, ale i tak měl kámen v břiše. Nejdříve to připisoval obavě z toho, že se blíží k pevnině. O norských celnících kolují různé legendy, například ta, že rozebírají auta.

I to jeho bylo plné osobních věcí. Stěhoval se. Posledních deset let jezdil do Norska jako do klavíru. Pracovní povinnosti se změnily na lásku k zemi, k lidem a celou tu dobu se vlastně nevědomky připravoval na to, že se sem přestěhuje natrvalo. Umělec duší, producent profesionál. O práci nikdy neměl nouzi. Ani o peníze. I když někdy pracoval dvacet čtyři hodin denně, výsledky se pokaždé dostavily a jeho sen se postupně měnil na skutečnost.

Před dvěma roky se poprvé začal seriózně ohlížet po vlastním bydlení. S celkem jasnou představou. Dům s velkým pozemkem. Měl k tomu dva důvody. V první řadě chtěl místo pro bílou labradorku, o které snil už na Slovensku, ale do bytu v Podunajských Biskupciach ji nikdy nepřivedl, aby se zbytečně netrápila. Věděl však, že v Norsku v domě s velkou zahradou bude zrovna tak šťastná jako on. Jméno jí vybral už dávno, stačilo ji jen přivést domů.

Dalším důvodem, proč snil o velkém pozemku, bylo, že si tam chtěl postavit nahrávací studio. Ideálně v samostatné dvouposchoďové budově, odhlučněné, aby umělci měli absolutní komfort, když přijdou nahrávat. V přízemí by mohli pracovat a v horním patře odpočívat, žádné odbíhání do hotelu. A když je kopne múza, můžou ve studiu zůstat klidně do rána. Úplně ideální by bylo, kdyby se dům se studiem nacházel v blízkosti metra, zastávky tramvají nebo autobusů. Právě proto se mu čtvrť Nordstrand zdála nejlepší. Jakási pocitová záležitost, láska na první pohled. Do města pět zastávek tramvají, sedm autobusem, metro na dosah a klamný dojem, že jde o satelitní městečko. Kdyby se po dvoře proháněly slepice, ještě víc by to připomínalo venkov. A přitom je to stále hlavní město. Navíc stačí sednout na kolo a za deset minut stojíte na rozlehlé pláži. Nordstrand bude fajn, usoudil Jakub před dvěma roky, když během pracovní cesty náhodou natrefil na ideální pozemek se dvěma domy na prodej. U menšího by stačilo jen přistavět jedno poschodí a jeho sny by začaly nabírat reálné kontury.

Nastal boj s časem. Povolení v Norsku a nekonečné byrokratické procedury v slovenských bankách. Nakonec se ale všechno podařilo a půjčka pokryla koupi domu, stavební úpravy i zařízení. Všechny úspory se rozhodl investovat do nahrávacího studia. Největší obavy měl z toho, jak to celé proběhne. Nemohl dva roky strávit v Norsku a dohlížet na projekt. Naštěstí si tu za těch několik let našel přátele a mohl se na ně spolehnout. Zatímco on makal doma, věci v Norsku se hýbaly.

Jen před třemi dny mu přišly na účet peníze za prodaný byt v Podunajských Biskupciach. Okamžitě s nimi splatil půjčku v bance, aby ze Slovenska odcházel bez závazků. Teď seděl na vyhlídkové terase trajektu a zrovna tak jako komín lodě vypouštěl z úst cigaretový dým. Radnice Osla byla opět o něco zřetelnější.

Cíl byl na dosah.

Pomalá kolona aut, která mířila z trajektu na pevninu, se zdála nekonečná. To Jakubovo bylo mezi posledními. Doufal, že to může být dobré znamení. Když si celníci pochytají ty před ním, na něho už žádný nezůstane a cesta bude průchodná.

Auto měl plné osobních věcí, když se stěhoval. Na Slovensku ale poslední dny utekly tak rychle, že neměl čas řešit, co všechno si s sebou může do Norska vzít. Oblečení a nějaká výbava do kuchyně nebudou nikoho zajímat. Ale co technika?

Televizor, který v době koupě stál tisíc pět set eur, zesilovač za poloviční cenu a ještě zůstávají reproduktory zhruba za pětistovku. Když se to sečte, i když jsou ty věci už trochu opotřebované, pořád je to celkem slušná kupka peněz. Jakub se ale usmíval. Přece nejhorší, co se může stát, je, že bude muset zaplatit daň, a to zvládne.

Norský celník, kterému předloží originál faktury, si odpočítá částku za dva roky používání a možná vyrobí nějaké clo. Pro televizi ho přece nezavřou na pět let do vězení, doufal.

Jakub sledoval tři pruhy pohybujících se aut před sebou a vedle sebe. Těch s norskými značkami si nikdo příliš nevšímal, celníci jim zamávali na odjezd. Norové se vraceli domů. Buď z dovolené, nebo z obchodní cesty. Nalodit se v Německu a doplout až do hlavního města v pohodlí kajuty je určitě ideální volba. Zahraniční značky ale pozornosti celníků neušly. Ten, který Jakubovi naznačil, aby zastavil a stáhl okénko na své straně, vůbec přívětivě nevypadal. Uniforma zdůrazňovala jeho důležitost, bezduchý výraz ve tváři budil dojem, že ho v sobotu dopoledne být v práci nebaví, a když to už musí být, alespoň si někoho vychutná. Seversky světlé vlasy a o něco tmavší fousky pod nosem už na první pohled prozrazovaly, kdo je tu doma.

„Kam cestujeme?“ naklonil se celník k okénku. Zeptal se nečekaně mile. Jakub si připravil několik frází. Odpovědi na otázky, o kterých byl přesvědčený, že ho neminou. Studoval je na internetu a dozvěděl se je i od kamarádů. Pohled na celníka ho úplně vystrašil. Rozhodl se, že nebude zbytečně blábolit a pokusí se zkrátit to na minimum.

„Hjemme,“ odpovídal s úsměvem na tváři.

„Oooo, hjem,“ opravil ho celník i v tom jediném slově, které ze sebe vůbec dostal. A ani to neřekl správně.

Hjemme, tedy doma, bude až tehdy, když si na terase zapálí první cigaretu. Zatím cestuje, tedy hjem.

„Ja, hjem, beklager,“ omluvil se Jakub.

Celník se usmál. „Máš nějaký alkohol nebo cigarety?“

„Karton cigaret pro sebe a deset litrů piva pro přátele, kteří mi dali dohromady dům, abych se mohl nastěhovat a začít tu žít,“ vysoukal ze sebe Jakub a divil se, co všechno z něho v norštině vyšlo. Stres zjevně dělal své. „Můžu ti to ukázat.“

„Není třeba, jeď a užívej si,“ usmál se celník, poplácal ho po rameni a zamával mu k odjezdu.

Když Jakub po pár metrech zadával do navigace adresu svého nového bydliště, ještě se mu třásly ruce, ale zároveň se smál.

Nechtělo se mu věřit, že by to bylo všechno. Po pár metrech se objevila brána, za ní kruhový objezd a odtud ho už navigace vedla k pobřeží.

Asi dvacet minut po tom, co mu celník zamával, zaparkoval před domem. Před svým novým domem, svou novou budoucností. Všechno nechal, jak bylo. Z auta vyndal jen plechovku s džusem a prázdnou plastovou lahev, ze které cestou upíjel. Na dně zůstal ještě zbytek nějakého sladkého nápoje. Ideální na uhašení cigaretového oharku.

Jakub vystoupil z auta, v jedné ruce plechovku a lahev, v druhé karton cigaret. Sedl si za stůl na terase a zapálil si. Otevřel plechovku a napil se. Pomalu, skoro labužnicky si potáhl z cigarety a zadíval se k obzoru. Moře. Pokojné, jako by po něm ani nepluly lodě. Slunce pálilo jak o závod a Jakub měl pocit, jako by mu začínala dovolená v Chorvatsku. Vybalí si nejpotřebnější věci a půjde se koupat. Nordstrand je klidná čtvrť, nikde nikdo. Absolutní klid. Opravdu mu to připomínalo nespočetné množství dovolených. Tohle však nebylo na dva týdny, bylo to už nastálo.

KAPITOLA 2

Ještě pořád seděl za stolem na terase a vychutnával možná už třetí cigaretu. Neměl kam pospíchat. Když tady byl před dvěma týdny na otočku letadlem, přátelé mu odevzdali klíče s tím, že všechno je připravené, může se stěhovat. Věděli, že to nebude okamžitě, ale neměli žádné obavy. V Norsku se nekrade, v Norsku se nevykrádá.

I kdyby se tu za ty dva týdny nikdo nezastavil, i kdyby nezamkl, nic se nestane. Najde to tu přesně takové, jaké to zanechal. A tak to bylo. Jakub si tento okamžik užíval. Přemýšlel nad celníkem, kontrolou, nad vším, co zažil a čeho se tak bál. Slováci rádi vykládají o tom, jakými torturami musí při příjezdu do Norska projít. Jak je šacují, staví na stranu a dokonce prý i rozebírají auta.

V Norsku je problém s alkoholem. Koupit se dá jen ve specializovaných prodejnách a je tak drahý, že našinec ho jednoduše nezaplatí. Možná máme v této severské zemi opravdu pověst pašeráků chlastu, a tak jsou podobné kontroly skutečností, přemýšlel Jakub. Alkohol je možné dovézt jen v omezeném množství, zrovna tak cigarety. Krabička tu stojí třináct eur.

Jakub si až s odstupem času uvědomil, že se ho celník ptal právě na alkohol. Nic jiného ho nezajímalo. Stačilo přiznat deset litrů piva pro přátele a žádné další otázky nepřišly. Ta důvěra ho překvapovala. On sám alkoholu nijak neholduje, spíš je jeho odpůrcem. V autě opravdu neměl nic navíc, ale zdálo se, že by klidně mohl provézt celý pivovar. Norové věří tomu, co se jim řekne, protože ani oni si navzájem nelžou. Co se vyřkne, je svaté. Ale i přesto nešlo Jakubovi do hlavy, proč to proběhlo tak hladce. Opravdu stačilo tajemné slovíčko hjemme, které v dané chvíli ani správně nevyskloňoval? Norové jsou na sebe i na svou zemi pyšní. Když se tam někdo stěhoval a jejich vlast považoval za svůj domov, mohlo to v celníkovi vzbudit hrdost a přivřel obě oči za slunečními brýlemi na tím, co Jakub v autě veze.

Jakuba najednou přemohl pocit, že tu doma je, tady je správně. V uších mu to znělo mnohem veseleji, než když to do mikrofonu vyhlašuje unavená teta v jednom ze slovenských obchodních řetězců. Nic jiného předtím, potom a mezitím neexistuje. Tady, na letní terase svého nového domu, při pohledu na moře, cítil jen vytoužený klid a pohodu.

Asi po páté cigaretě se zvedl od stolu. Džus v plechovce zteplal od horkého sluníčka, které tento rok netradičně pálilo nad Norskem už od dubna. Otevřel dveře domu, vešel dovnitř a rozhlédl se. Právě mu začínal nový život. Doufám, že bez stresů, bez nesmyslů, které se děly na Slovensku, bez zavražděných novinářů, byrokracie na úřadech, korupce na nejvyšších místech a neochoty státu svým lidem pomáhat, ale o to s větším nadšením je odírat. Sem chapadla politické mafie nesahají.

Rozhlédl se po domě a postupně začal vynášet věci z auta. Překvapilo ho, že za hodinu měl všechno hotové. Sluníčko bylo ještě pořádně vysoko, hřálo jako v pravé poledne. Během léta se v Norsku téměř nestmívá. Přemýšlel, jestli se má pustit do vybalování krabic. Na to bylo opravdu ještě dost času, to může udělat kdykoliv. Z předsíně vyndal kolo, které si koupil, když tu byl naposledy. Zabouchl dveře, ani nezamykal. Pustil se dolů kopcem k moři a na pláži byl za čtvrt hodiny. Příště to zvládne za deset, pomyslel si, když se koupal v moři.

Kolo odstavil do jednoho z mnoha stojanů, které na to byly určené. Všiml si, že většina ostatních kol byla odemčená a jejich majitelé si dokonce nechali v košících osobní věci. Tady to nikdo neřeší. Co ti nepatří, to nebereš. Přilby, které jsou v Norsku na kole povinné, visely jen tak zavěšené na řidítkách.

Pláž byla dokonale vybavená. Sprchy, toalety, pitná voda, dřevěné stoly, lavice i odpadkové koše. Dostatek místa pro ty, co by chtěli grilovat, a teď, v sobotním odpoledni, bylo takových víc než dost. Nikde žádné odpadky, každý si po sobě uklidí. Na pláži je i malý bufet pro ty, kterým se grilovat nechce, a raději si koupí nanuka. I Jakub to měl v plánu cestou domů. Plaval v moři skoro hodinu. Nedovedl se ho nabažit. Od břehu k bóji, od bóje zpátky, několikrát dokola. Bylo klidné a neuvěřitelně teplé. Ani se nemusel dlouho osmělovat, aby do něj vstoupil. Celé mu to přišlo ještě intenzivnější.

Až když vylezl z vody, uvědomil si, že si nevzal ručník. Nevadilo mu to, vždyť sluníčko ho raz dva osuší. Vyškrábal se na skálu, která byla na břehu a na které se bavilo několik mladých lidí. Mimo ně tam ležel i jeden osamocený mladík a teď už i Jakub. Seděl, kouřil a jen tak hleděl do dálky. Centrum Osla na dohled a skokanský můstek Holmenkollen v dálce. Nádhera. Nepopsatelná spokojenost.

„Er du ok?“

Jakub se lekl. To patřilo jemu? Kdo by se ho tu ptal, jestli je v pořádku. Nikdo ho tu nezná. Rozhlédl se. Neviděl nic. Jen mladík ležící pod ním na skále ho probodával pohledem.

„Du spøre meg?“ zeptal se Jakub nejjednodušeji, jak uměl, nevěděl, jestli ta otázka patřila jemu, a uvědomil si, že gramaticky to asi není správně.

„Ja,“ usmál se mladík.

„Ja, jef er ok, hvorfor?“ zeptal se Jakub nechápavě.

„Jenom chci vědět, jestli jsi šťastný.“

Slovo lykkelig Jakub znal a z toho usoudil, že se mladík zajímá o jeho pocity. Usmál se a odpověděl mu lámanou norštinou.

„Jeg er veldig glad,“ potvrdil Jakub, že se cítí velmi šťastně.

„Byl ses koupat?“ pokračoval v rozhovoru neznámý kluk na skále.

„Jasně,“ odpověděl Jakub nadšeně.

„Voda je dobrá?“

„Výborná!“ hledal Jakub nejjednodušší odpovědi.

„To je super, tak si to užívej.“

„Takk,“ poděkoval Jakub a přistihl se při tom, že se usmívá.

Úplně cizí člověk na pláži se zajímal o jeho pocity a byl spokojený, že on je spokojený. Jen tak, protože ho to zajímalo. Bez toho, aby potom chtěl peníze nebo cigaretu, na což byl Jakub zvyklý ze Slovenska od různých asociálů před obchody. Tohohle zajímalo jenom to, jestli je šťastný. Byl.

Když mu sluníčko trochu vysušilo plavky, zamával Jakub mladíkovi na skále, popřál mu dobrý den a vydal se směrem k bufetu. Koupil si nanuk. Smetanový. Poctivý. Cestou ke kolu ho vychutnával. Když dojedl, nasedl na kolo a vrátil se domů.

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2