Hören Sie gut zu und wiederholen Sie!!!

Wie ich einmal Bürgermeister wurde und die Welt veränderte

by

Jón Gnarr

assisted by

Jóhann Ævar Grímsson

translated from the Icelandic by Betty Wahl

© 2014 Klett-Cotta – J.G. Cotta'sche Buchhandlung Nachfolger GmbH, Stuttgart

Slovak Edition published by arrangement with Literarische Agentur Michael Gaeb

Translation © Silvia Varsiková, 2014

Design & Layout © Matúš Hnát, 2014

Slovak edition © Artforum, 2014

Ukážka z elektronickej knihy

Jón Gnarr vniesol do úradu starostu svojou skvelou radikálnou vtipnosťou skutočnú ľudskosť a explozívnym humorom v ňom úplne roztavil stagnáciu. Jeho Najlepšia strana sa vďaka rozumnej rozpočtovej stratégii dostala finančným žonglérom pod kožu a oslobodila politiku od korupčných mocenských hier. Jednou vetou: Najlepšia strana zmenila Island!

— Björk

BUDÚCNOSŤ

Vždy existujú ľudia, ktorí dokážu predpovedať budúcnosť. Napríklad Nostradamus. A ja. Sme asi jediní dvaja muži v dejinách, ktorí to o sebe môžu tvrdiť, alebo aspoň tí dvaja, ktorí sa o tom zmienili. Nedávno som bol v zahraničí a náhle som pocítil potrebu zájsť na plaváreň. Našiel som niečo ako wellness rezort, kde by ste nejaký bazén očakávali, ale omyl. Namiesto toho zopár horúcich kúpeľov, ktoré ešte navyše ani dosť horúce neboli. Vírila v nich bublajúca voda, tak som tomu predsa len dal šancu. Okrem mňa tam bol iba jediný ďalší návštevník, starší muž. Vchádzajúc do vody, kývol som mu hlavou na pozdrav, potom som zavrel oči a dovolil tancujúcim vzduchovým bublinám zmývať z tela všetok stres. Zrazu sa ma starký spýtal: „What do you think the future of Iceland will be like?“ Takmer som onemel od úžasu, ale zajachtal som: „I am from Iceland.“ On sa odmlčal a nechal svoje viečka opäť klesnúť. Vedel, že som Islanďan? A ak áno, odkiaľ? Až keď sme sa lúčili na parkovisku, zistil som, že má v taške prílohu Frankturter Rundschau, v ktorej vyšiel so mnou rozhovor.

Tým mužom bol Knut Finkelstein, prognostik z Frankfurtu nad Mohanom, ktorého ten rozhovor nadchol a ktorý si – ako v tom čase zjavne mnohí frankfurtskí čitatelia – robil o budúcnosť našej krajiny veľké starosti.

Samozrejme sa na svojich zahraničných cestách často rozprávam s deťmi a mladými ľuďmi. Aj oni sa horlivo zaujímajú o Island, čítali interview v Rundschau a chcú sa dozvedieť o Najlepšej strane všetko možné. Dojíma ma, keď som obklopený mladými, ktorí sa ešte dokážu nadchnúť pre veci, ktoré sa okolo nich dejú.

Nedávno som navštívil malú dedinu kdesi ďaleko na vidieku. Stretol som turistu a ten mi hrdo porozprával, ako raz na dovolenke v USA jedol islandskú jahňacinu. Potešilo ma to, prirodzene. Náhodou som mal v batožine veľkú fľašu pikantného dressingu, tak som mu ju pri rozlúčke vtisol do dlane: „Next time you have Icelandic lamb, dip it in this!“

Raz budú existovať len elektrické autá. A baterky s mnohonásobne väčšou kapacitou než tie dnešné. A vianočné gule, ktoré budú svietiť samy od seba. Osoby nesúce zodpovednosť nikdy nemyslia dostatočne dopredu. To nie je dobré. Necháme sa bez vôle ovplyvňovať, uhýbame pred sebou, akoby sme viseli na meteorologickom balóne, ktorý už nevieme ovládať. Ľudia ho súcitne sledujú a nechápavo krútia hlavou. Presne ako tí, ktorí tu v krajine majú slovo. Autority nestihli nabrať jasný smer v otázke plánovania budúcnosti, ktorý by bol dobrý pre všetkých. V zásade sa ani za mak nestarajú o budúcnosť, pretože ju považujú za úplne irelevantnú. Doteraz ani jeden parlamentný poslanec nemal odvahu otvorene a úprimne hovoriť o dôležitých otázkach budúcnosti. Žiadna strana nevníma systematický pohľad do budúcnosti ako jednu zo svojich hodnôt.

My áno. Môžeme očakávať ružovú budúcnosť – za predpokladu, že nás ľudia zvolia. Ak nie, obávam sa, nastane dusno. Nálada čoskoro klesne na bod mrazu. Všetko sa sprivatizuje, ale zároveň to bude štát držať v hrsti. Pivo bude ilegálne, tak isto ako byť homosexuál alebo riadiť auto. EÚ nás zhltne aj s chlpmi a donúti nás zriecť sa všetkého, čo je nám milé a drahé – napríklad nakladaných baraních žliaz alebo údenej jahňaciny. Naše protesty nikoho nebudú zaujímať. Brusel pošle na Island vojakov, ktorí každého, kto sa vzoprie proti zákonom EÚ, namieste zastrelia. Vytiahnu ľudí z ich domov a uprostred ulice ich odbachnú – jednoducho preto, lebo si napríklad príliš veľa osolili jedlo alebo si šnupli štipku tabaku. Neoliberalizmus nastúpi v celej svojej kráse a veľkoleposti a skôr či neskôr bude všetko na predaj: spoločnosť kdesi medzi hospodárskym liberalizmom a štátnym tútorstvom. Ľudia začnú nakoniec predávať svoje orgány, aby si mohli dovoliť aspoň nejaký luxus. Čo má človek z toho, keď najprv musí predať ľadvinu, aby mohol osláviť narodeniny? Nič. A všetci chodia ako v uniformách.

Nedávno som sníval o budúcnosti. Sedel som s vysokopostavenými politikmi na akomsi zhromaždení. Boli tam najdôležitejší islandskí ministri, ale aj Hitler, Mahátmá Gándhí a Chuck Norris, a išlo o to, že títo ľudia majú odteraz riadiť našu krajinu. Čo sa stalo potom, už neviem, ibaže som zrazu cítil v sebe nadprirodzenú silu, ako v Matrixe, a dokázal som prechádzať stenami. V inom sne som sa zasa prizeral ako v meste, uprostred námestia Austurvöllur, obetovali deti, aby vlastníkov kapitálu naladili na zhovievavosť. Prišli všetci zaslúžilí politici, aby sa nehanebne udržali na krvi tých detí. Premiérka krv chlípala tak dychtivo, až jej stekala kútikmi úst a vpíjala sa do blúzky, minister financií obhrýzal nejakú ľudskú kosť a Idi Amin obom robil spoločnosť. A okolostojaci plakali.

Nanajvýš pochmúrny scenár. Prajeme našim deťom takúto budúcnosť? Chceme, aby ich zožrali aj s chlpmi? Najlepšia strana to nechce v žiadnom prípade. Máme s budúcnosťou dohodu, ideme jej v ústrety ako k novému priateľovi, spočiatku váhavo a nesmelo, ale čoraz smelšie, plní očakávania. V spoločnosti, ktorej záleží na budúcnosti tak, ako ju vidíme my, sú všetci šťastní a spokojní, používajú bezplatne autobusy a plavárne a rozprávajú sa o tom, prečo je Najlepšia strana taká dobrá. Choroby, starosti a bolesť sú minulosťou. Ľudia už ani nezomierajú, ale žijú stále ďalej, a keď človek potrebuje peniaze, zájde jednoducho do najbližšej banky a nechá si nejaké vytlačiť – bez poplatku, prirodzene. Veď peniaze už slúžia aj tak iba ako dekorácia alebo hračka. Pretože ak náš koncept raz skutočne presadíme, aj tak bude všetko zadarmo. Môžeme ťa pozvať na stretnutie s touto ružovou budúcnosťou? Zakrúžkuj teda Najlepšiu stranu.

Jón Gnarr 12. januára 2010

na webstránke Najlepšej strany

(bestiflokkurinn.is)

ČOMU VERÍM V POLITIKE

Teória je dobrá vec. V politike existuje veľa teórií, ktoré v mnohom dávajú zmysel. Socializmus, napríklad, so svojou beztriednou spoločnosťou, spravodlivosťou a bratstvom. Alebo liberalizmus, ktorý každému jednotlivcovi chce dopriať potrebný priestor, aby sa mohol slobodne rozvíjať. Múdre názory existujú v oblasti vzdelávania a kultúry. A v náboženstvách. Ale, žiaľ, existuje niečo, proti čomu žiadna z týchto teórií nie je imúnna: ľudské slabosti. Patrí k nim nezrelosť. Egoizmus. Chamtivosť. Je celkom jedno, akej ideológie si prívržencom, skôr či neskôr ti skríži cestu chamtivosť a egoizmus, a najmä tam, kde ide o ľudské vzťahy. V partnerstve, v rodine, v škole alebo na pracovisku. Všade, kde sa ľudia snažia spoločne niečo postaviť na nohy, dokáže jednotlivec všetko zničiť. Poznáme to napríklad z bytoviek. Akonáhle jeden vybočí, veci sa stávajú neovládateľné. Vo všeobecnosti platia spoločné pravidlá, ktoré napríklad koordinujú využívanie práčovne a sušiarne. Ak ich rešpektuje každý, funguje všetko fantasticky. Ale, žiaľ, vždy sa nájde niekto, kto toho zjavne nie je schopný. Kto by ich nepoznal, tých susedov, ktorí bielizeň nechajú visieť v práčovni celé dni? Niečo takéto celým systémom otrasie. Ak by sa však posnažili všetci, nepotrebujeme žiadne pravidlá.

Už dávno rozlišujem dve kategórie ľudí: dávajúcich, veľkorysých, ktorí prevezmú zodpovednosť a nezanechajú za sebou ani svetský, ani duševný odpad. A potom tých ostatných, ktorí neprinesú nikdy nič, pretože to z nejakého dôvodu nevedia alebo nechcú, možno preto, lebo si myslia, že im tí ostatní niečo dlžia. Vždy sú pripravení prijať cudziu pomoc, nikdy im však nezíde na um ponúknuť pomoc iným ľuďom. Sú to takzvaní duševní upíri.

Keďže sa s týmto problémom stretávam celý život, získal som celkom dobrú rutinu v zaradení ľudí do kategórie „dávajúcich“ a „prijímajúcich“. Cítim sa dobre v spoločnosti tých, ktorí mi niečo odovzdajú, najmä ak je to radosť zo života. Ktorí vyčarujú z klobúka niečo pekné, veselé alebo ohromujúce bez toho, aby očakávali protihodnotu. Jednoducho niečo zo seba odovzdajú – a ja sa snažím urobiť to isté.

Som anarchista – takže verím naozaj vážne, že sa dá reálne uskutočniť sen o ideálnej spoločnosti, v ktorej každý na každého berie ohľad a rešpektuje práva ostatných? O spoločnosti, v ktorej nepotrebujeme pravidlá, pretože všetci sú takí dobrí, zrelí a inteligentní? Nie, tomu neverím.

Preto som sa doteraz cítil na poli demokracie a politiky pohodlnejšie v pasívnej polohe. Najlepšia strana je prvým pokusom pozitívneho zasahovania. Ako často sa stáva, že nové politické hnutie, založené na skutočne dobrej myšlienke, zmizne zo sveta krátko po svojom vzniku, pretože sa dali dokopy nesprávni ľudia. Keď som zakladal Najlepšiu stranu, za princíp som si zvolil zhromaždiť v nej čo najviac ľudí, ktorých poznám ako veľkorysých, inteligentných a úprimných. Mnohí, tak ako väčšina ľudí z tohto súdka, zastali v pasivite. S Najlepšiou stranou som chcel osloviť a povzbudiť k spolupráci a k pozitívnemu konaniu práve ich. A to aj napriek múdrej definícii, že anarchista je ten, kto kritizuje spoločnosť z pohodlia obývačky. Žiaľ, platí aj pre mňa. Moja kritika spoločnosti sa odohráva na Facebooku. Milujem slovné hry. Už dávno som sa chcel pozitívne zapojiť do spoločenskej diskusie, nikdy som však nenašiel dostatočnú motiváciu. A ani správnu stranu. Egoizmus, agresivita a chamtivosť ma odstrašili. Vždy a znova.

Lev Tolstoj raz povedal: „Každý chce zmeniť svet, ale nikto nie seba.“ Ale predsa, myslím, že ja som sa zmenil. Domácu úlohu som urobil. A následne sa chcem pokúsiť – ráčte si všimnúť, že pôjde len o pokus! – zmeniť svet. Pozitívnou cestou. K tomu patrí predovšetkým: byť pre iných dobrým príkladom. Najlepšia strana chce isť dobrým príkladom. Snažíme sa o úprimnosť. Sme proti násiliu. A tam, kde iní vidia problémy, my ponúkame riešenia. Toto všetko je neobyčajne únavné.

Ľudia sa ma často pýtajú, na ktorý stranícky počin som zvlášť pyšný. Samozrejme, dosiahli sme veľmi veľa pozitívneho. Od môjho zvolenia do funkcie starostu Reykjavíku sme vybudovali cyklistické cesty, organizovali sme podporu pre sociálne projekty, obnovili mestské štvrte a priniesli umelecké diela do verejných priestorov. Ale ak mám byť úprimný, skutočne hrdý som iba na to, že ešte existujeme. Sme stále tu, a to viac-menej v tom istom zložení ako na samom začiatku. Viem si celkom dobre predstaviť, či aspoň dúfam, že naše akcie a metódy sa stanú školou. Už teraz je však isté, že sme mladých ľudí povzbudili, aby nemlčali a angažovali sa všade tam, kde vidia nespravodlivosť, chyby alebo nezmysly.

ISLAND

Na starých mapách vyzerá Island ako neobývaná oblasť „mimo obývateľného sveta“. Námorníkov vystríhali, aby nenabrali kurz na tento diabolský ostrov, pretože námorná cesta na Island sa len tak hemžila morskými príšerami. Keď kedysi tadiaľto prechádzali starovekí Gréci, skoro pochopili, že ani oni, ani nikto iný tu nie sú vítaní.

Ľudia sa od nepamäti pokúšali nájsť v slove Island obsahový význam. Niektorí napríklad zastávajú teóriu, že kedysi dávno sa názvy „Grónsko“ (nem. Grönland, grün = zelený, teda zelená zem) a „Island“ (nem. Eis = ľad, teda ľadová zem) navzájom skomolili. Island je dosť zelený ostrov. V žiadnej inej krajine na svete nerastie tak veľa druhov machov a lišajníkov ako tu. Naopak, v Grónsku steblo trávy nevidno široko-ďaleko. Zaujímavé však je, že predpona Is- nemá nič spoločné s ľadom, pretože súvisí s románskym slovom insula alebo isola, ktoré v preklade znamenajú ostrov. Podľa mojej vlastnej teórie by to celkom dobre mohlo byť aj takto: keď sa Vikingovia vydali po Severnom mori na svoje prvé lúpežné plavby, mali k dispozícii mapu kresťanských mníchov, kde síce Island bol zakreslený, ale iba pod názvom Insula, teda Insel (ostrov). Dávnovekí Severania, ktorých cudzie jazyky sotva zaujímali, nevedeli, čo si s týmto slovom počať, takže mu dali vlastný obsah: vymenili písmená, na koniec pridali „nd“ a čuduj sa svete: It made sense. Nezdá sa mi toto vysvetlenie až také scestné – a odhliadnuc od toho, mali by sme tak najstarší doklad pre vyriešenie núdzovej situácie naším príslovečným: Þetta reddast. Všetko bude zasa dobré.

Všetci Islanďania chodievajú plávať. Jednou z neodškriepiteľných predností tejto krajiny je, že nech ste kdekoľvek, určite nájdete v tesnej blízkosti príkladne vybavenú plaváreň. Tá je ale viac než len obyčajnou plavárňou. Ide o komplexné wellness centrá so saunou, vírivkami, masážou a soláriom. Spravujú ich obce a chápeme ich ako jednu z viacerých súčastí balíka základných potrieb. Obce sú dokonca povinné umožniť obyvateľom vstup za výhodné ceny. Ak by sa na Islande malo nájsť miesto s reálne existujúcim funkčným socializmom, tak sú to určite plavárne.

Pravidlá ako pri telefónnom zozname: všetci sú si rovní. Vo vírivke, odjakživa akoby za otvoreným stolom pre stálych hostí, sedí v horúcej vode riaditeľ banky s prístavným robotníkom a diskutujú o politike a udalostiach dňa. Špeciálne plavárne pre horných desaťtisíc neexistujú. Boháči sa čľapotajú v tých istých bazénoch ako bežní ľudia. Asi je to tým, že ľudia, keď sa ocitnú vedľa seba pod sprchou celkom nahí, stratia zábrany. Nahý človek nie je príslušníkom žiadnej kasty. Je jednoducho človek.

Aby sme pochopili Island, treba zájsť na plaváreň. Práve ony nás stmelili do jedného národa. Oveľa viac než čokoľvek iné. Vonku vidíš, z akej spoločenskej vrstvy ľudia pochádzajú, dokážeš podľa oblečenia a správania rozpoznať, koľko zarábajú. V islandskej vírivke môžeš na toto všetko zabudnúť. Podsaditý plešivec vedľa teba by mohol byť lodný magnát so štyrmi milenkami a útlocitný mladík oproti, ktorého by si spontánne považoval za básnika alebo filozofa, by mohol byť pokojne aj obuvník. Každý sa vyzlečie donaha a pred očami všetkých sa pod sprchou namydlí. Človeka to učí pokore.

Naša spojitosť s Nórmi, Dánmi a Švédmi má svoje hranice. Necítime výnimočne veľkú blízkosť k pevninským Škandinávcom, hoci prví osídlenci Islandu prišli práve odtiaľ. Namiesto toho cítime záhadnú spriaznenosť s Fínmi. Islanďania často a radi pripomínajú, akí sú Fíni „islandskí“, pričom títo zasa kompliment ochotne opätujú: vidia nás dosť „fínsky“ – približne rovnako uvoľnených, neohrabaných a depresívnych. Tento tajný zväzok medzi Fínmi a Islanďanmi musí mať niečo spoločné s fínskou saunovou kultúrou. Fíni sú totiž – rovnako ako my – národ, ktorému je nahota úplne prirodzená. Aj tam je celkom bežné, keď sa ľudia pohybujú vedľa seba úplne nahí bez toho, aby sa hanbili za vlastné alebo cudzie telo.

V islandských plavárňach zakaždým postrehnete zahraničných návštevníkov, ktorým je bezstarostná nahota cudzia. Turisti sa starostlivo zabalia do osušky, pod ktorou si s pocitom trápnosti vymenia spodné šatstvo za plavky. Podobná škrobenosť nás Islanďanov zakaždým pobaví – a s uterákom voľne prehodeným cez plecia dovolíme svojim vysprchovaným prsiam a penisom šťastne sa hompáľať v priestore.

Pokiaľ si spomínam, bolo na Islande všetko dosť transparentné. Nedeje sa tu doslova vôbec nič. Ak niekto spadne z bicykla, dostane sa to nanajvýš ako titulka do novín. Keď sú tu na návšteve prominenti zo zahraničia, často zdôrazňujú, ako príjemne a uvoľnene sa u nás cítia – v kontraste ku smiešnemu mediálnemu rozruchu, ktorý ich prenasleduje všade inde. Tu neexistuje žiadna bulvárna tlač ani dotieraví novinári.

Najznámejšia Islanďanka všetkých čias je Björk. Napriek všetkému ostala sama sebou. V zahraničí musí pred fanúšikmi a žurnalistami utekať, všade sú jej v pätách. Doma ju môžete stretnúť na plavárni, v autobuse alebo na nákupe. Ľudia ju jednoducho nechajú na pokoji. Hoci ju takmer všetci milujú a sú na ňu mimoriadne hrdí.

Ja som sa stal známy v štrnástich – tínedžer s čírom na hlave a pírsingom v nose. Keď som mal tridsať a zarábal si na živobytie ako komik a herec, poznalo ma na Islande skoro každé dieťa. Preto bolo prekvapením, že niekde nejaký starší pán vôbec nevedel, čím som bol kedysi. Raz mi o takom neduživom starcovi, ktorý o mne skutočne nič nepočul, ktosi rozprával. U prítomných to vyvolalo búrlivý smiech. Byť slávnym na Islande neznamená to isté ako inde. U nás je všetko úplne normálne. Ľudia vedia, že kým si pôjdeš zaplávať, postojíš si nahý v sprche presne tak ako oni.

Keď som hral v jednom televíznom seriáli, viseli na stenách domov obrovské reklamné pútače s mojím portrétom. A keď som nastúpil do autobusu, bolo viac než pravdepodobné, že je polepený plagátmi s mojím portrétom – a spravidla to nijako nevzbudzovalo pozornosť.

Jediná praktická výhoda slávy je, že za určitých okolností nemusíš cez víkendy pred vstupom do klubov odstáť dlhočizný rad. Zdanlivo sa však musíš spolu s ostatnými poslušne zaradiť. Dokonca aj Björk sa postaví dozadu a čaká, čo všetci považujú za normálne. Ak predsa len nejaký ochrankár pri vchode usúdi, že si zaslúži špeciálny prístup, zdá sa to každému nemiestne a trápne. A najviac samotnej Björk.

Duševné rozpoloženie Islanďanov ovplyvňujú ročné obdobia. Najlepšie je leto. Prvý letný deň, podľa kalendára tretí aprílový štvrtok, si všetci navzájom prajú „pekné leto!“. Je to milý zvyk. V lete sú všetci šťastní a spokojní a asi neexistuje ani jeden islandský básnik, ktorý by skôr či neskôr neospieval leto, naše nádherné leto, ktoré je oveľa lepšie ako akékoľvek iné leto na svete. Hoci, až také dokonalé potom zas nie je.

Využívame silu pozitívneho myslenia. Užívame si pohár do polovice plný, keď iní ho vidia do polovice prázdny. Teplota vystúpi sotva nad dvadsať stupňov, ale my si strhneme z tela všetko oblečenie už pri desiatich a teploty nad pätnásť stupňov označujeme za vlny horúčav. V lete je všetko jednoduché. A ak niekto predsa dokola dáva najavo svoj pesimizmus, jednoducho ho ignorujeme. Všetci sú optimistickí, v dobrej nálade. Sme najšťastnejší národ pod slnkom – veď je leto.

S jeseňou prichádza úzkosť. Dni sa skracujú, noci predlžujú. Opäť sa vynárajú obavy. Pýtame sa, či bude zasa krutá zima. A keď potom príde, schováme hlavu pod krídla. Nastal čas pre domácu pohodu. O zimnej romantike môžeme v našej krajine sotva hovoriť. Nielenže nemáme poriadne leto, ale nemáme ani skutočnú zimu. Keď v jeden deň sneží, na druhý deň mrzne a na tretí prší. Jazerá ráno zamrznuté sa večer zasa roztopia. Nikdy nevieš, čo ťa čaká. Preto sme to my, Islanďania – na rozdiel od ostatných Škandinávcov – v zimných športoch nikdy ďaleko nedotiahli. Jediný šport, v ktorom sme naozaj dobrí, je šach. Sedieť niekde vnútri za šachovnicou sa koniec koncov dá aj celý rok.

Sme skrz-naskrz poznačení prírodou a počasím. Máme neuveriteľne vyvinutú schopnosť prispôsobiť sa – a tá je nanajvýš potrebná, keď chceš v tejto krajine prežiť. Môže sa stať čokoľvek. Zemetrasenie alebo výbuch sopky. Nemôžeš sa spoliehať, že všetko zostane tak, ako bolo. Tvoju záhradu môže zničiť sopečná láva, v júni zažiješ snehovú búrku. Ale naučili sme sa s tým žiť – možno preto, lebo pociťujeme k prírode a jej vrtochom určitú pokoru.

Nevieme meniť prírodu, seba samých a svoje myslenie však zmeniť môžeme. Prírode sa môžeme len prispôsobiť. Ideme na ryby alebo sušíme seno vtedy, keď je dobré počasie. Schopnosť prispôsobiť sa bola vždy našou silnou stránkou a jediným spôsobom, ako prežiť. Ak sa nesnažíš, nemyslíš na to, čo bude, a nevyužívaš príležitosti, ktoré sa ti ponúkajú, jednoducho môžeš budúcu zimu umrieť od hladu.

Table of Contents

Budúcnosť

Čomu verím v politike

Island