Wieniawského legenda

Ladislav Nádaši - Jégé

Výber a digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy

Obálka: Pali Petráš

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-64-3 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-65-0 (MOBI)

Wieniawského legenda

Krakovský vojvoda Ján Sobieski zvolal vojská do boja proti Turkom. Plukovník Gregor Tomajka viedol svoj jazdecký pluk podľa predpisu k Dnestru. Sťa dlhočizný had ťahalo sa vojsko v oblaku prachu cestou, vinúcou sa rozsiahlymi pastvinami, na ktorých dosť husto boli roztratené brezy, tu i tu smreky a skupiny topoľov. Poludňajšie slnko z belasého neba nemilosrdne pálilo na strakaté rady, ktoré boli najrozmanitejšie ošatené a vyzbrojené. Pestrili sa medzi panciermi-šišakmi poľské a tatárske čiapky a červené, zelené kontuše i dolomány. Diví, nemilosrdní chlapi zunovane viseli na chlpatých koníkoch. Niektorí z nich vliekli ku koňom pripätých zajatých Turkov, Tatárov, i Rusov, ba i ženy. Často boli tieto obete poškvrnené i krvou, čerstvou alebo už sčernetou, ktorú bolo vidieť či na ich handrami krytých chrbtoch a pleciach, či na bledých, rozstrapatenými vlasmi spolovice zastretých tvárach. Vojsko robilo huk, zmiešaný z klepotu podkov, štrngania zbraní, zo stenania a nárekov ako i zo šumu rečí mnohých ľudí.

Lúkou, bokom od vojska, poberala sa napred na bystrých koňoch tlupa dôstojníkov, medzi ktorými bol i plukovník Tomajka. Vysoký, silný muž sedel na veľkej čiernej paripe pokrytej karmínovou čabrakou. Pri boku visela mu na dlaň široká šabľa, za pásom mal pištole a na chrbte luk. V pánovitej, opálenej tvári vynikal ostrý, orlí nos, spod ktorého viseli mu okolo úst až na prsia rozstrapatené dlhé fúzy, spomedzi ktorých prebleskúvali ostré, biele vrchné zuby. Jeho smelé, čierne oči pichali ako šidlá. Medzi rečou si často pošklbáva žilnatou rukou fúzy. Na piatich-šiestich dôstojníkoch okolo neho strakateli sa rozmanité, väčšinou veľmi obdraté háby. Boli to mužovia samých divých pohľadov a surových rečí, na ktorých bolo vidieť, že od rokov je ich povolaním trýznenie a zabíjanie ľudí, zboj a vražda bez príčiny. Tých ľudí nedojalo nijaké ľudské úpenie.

Do týchto radov zanášal vetrík z neďalekej viesky poludňajšie zvonenie. Mnohí mužovia znenazdania sňali čiapky a križovali sa. Jeden kozák, neďaleko plukovníka, modlil sa a pri modlení ťal nagajkou Turka, priviazaného o koňa, po oholenej hlave. Turek vydával zo seba zvuky ako poranený zver.

Plukovník so svojou družinou poduril kone i dobehli za chvíľu k dvorcu na kraji dediny, v ktorej spod rozkošatených stromov vyzerali ošarpané chalupy ako kurčatá spod kvočky. Tomajka so svojou čatou vrazil do širokého, nečistého dvora, ktorý z jednej strany susedil s rozľahlou záhradou, na kraji ktorej stál väčší drevený dom s pavlačou. Splašené kury a husi utekali na všetky strany, dve teľatá opierali sa o rozostavené predné nohy a začudovane sa dívali na jazdcov. Svorka psov, zavýjajúc a brešúc, vyskakovala okolo koní. Zo stajne vybehla čeľaď a v záhrade zjavila sa zavalitá postava pána Zborowského, domáceho pána, ktorý mal okolo tela obviazané staré vrece, na rukách natiahnuté hrubé, otrhané rukavičiská a držal v jednej ruke sito, či masku proti včelám. Obrastený bol ani medveď a vítal vojakov hlasom, ktorý pripomínal bručanie toho zvera.

— Á, pán Kazimír, zdravý a vždy usilovný včelár! — zvolal Tomajka, schádzajúc z koňa.

— Vitajte, páni, rád som, že vidím ľudí, ktorých môžem počastovať svojou medovinou. I uhorského sa nájde súdok. Len sa dnu, páni, — bručal Zborowski a hneď zvolal hromovým hlasom: — Julián, Miško! — Pritom trhal vrece zo seba a odhodil rukavice na zem. Pribehol sluha Miško, ktorý zozbieral veci, a kráčal k nemu rýchle jeho syn Julián s knižkou v ruke.

Julián bol asi dvadsaťpäťročný, atletický mladý človek, na ktorom plátený kabátec skôr prezrádzal, ako zakrýval mohutnosť pŕs a svalstva. Nad červenými perami rozrastali sa mu už čierne, mäkké fúziky.

— Môj chlapec Julián, od nebohej Jadvigy, pán Gregor, — predvádzal ho Zborowski.

— Podarený junák. A čo s knižkou, a nie so zbraňou?! Julián, hanbi sa, — karhal Tomajka. Dôstojníci podávali ruky Zborowskému a Juliánovi, ktorý trochu hanblivo poznamenal, že Ovídiove Metamorfózy neskazili natoľko jeho sily, žeby nevládal šabľou krútiť.

Zborowski zavolal: — Pán plukovník, daj mu svoju šabľu, uvidíš, že ti ukáže taký kúsok, aký nik z vás po ňom neurobí.

Oficieri sa pohrdlivo usmiali. — Čo také šteňa! — zabručal vyhúknutý, bradatý Obrtáč, namrzený i preto, lebo ho pichal v čižme klinec.

Tomajka vytiahol svoj široký meč. — No, ani ho neudvihneš. Chyť ho do obidvoch rúk. — Julián sa zapálil, a držiac Ovídia v ľavej ruke, vzal mečisko do druhej a krútil ním ani prútikom. Obďaleč stál do zeme zabitý dosť hrubý kôl s parohmi, na ktorom sušievali hrnce. Julián švihol mečom a šikmo ho preťal, ani keby bol z tvarohu.

— Doparoma! No, pán Čakloš, urob to, — zavolal zadivený Tomajka k červenolícemu zavalitému dôstojníkovi v zelenom kontuši. — Ak to urobíš, dostaneš pašove pištole. — Dôstojník vytiahol svoj meč a schuti zaťal do pňa kláta. Dobre zaťal, ale jeho meč nevnikol ani do polovice dreva. Namrzene vytiahol železo. — To nie je robota pre vojaka, ale pre sedliaka.

— Kto vie rúbať, vie zaťať i do smreka. Páni, to je to, treba sa cvičiť, — zavolal, akoby sa ospravedlňoval, Zborowski. — Môj Julián vie nielen knižky čítať — nie nadarmo bol tri roky v Krakove na vysokom učení — ale pozná i vojenské zábavky. Veru tak! Najprv odtínal haluze, dnes pretne i hrubý kôl. Ale vy len medovinu piť a Turkom hlavy pretínať. A to je len hračka. Veru tak.

— To je ešte nie všetko vedieť rúbať. Vojak musí toho viac vedieť. A strieľať vie? Há? — kričali dôstojníci.

— Veru hádam, že vie, — chválil sa Zborowski. Julián nie bez rozpačitosti hľadel na otca, mihajúc mu, aby už nehovoril o ňom. Zborowski pýtal od Tomajku luk. Vrabcov a strák bolo na stromoch dosť. — No, Julián, tú straku z toho topoľa, nože ju zober, — ukázal Zborowski na vrch topoľa, asi tridsať-štyridsať krokov vzdialeného. Julián chytil ťažký luk, položil naň šíp, a len tak ako mimochodom, ani nemieriac, spustil. Straka prestrelená spadla.

— No, pán Obrtáč, — zvolal Tomajka na starého šľachtica, — čo povieš na to? Urobíš to? Veru vás ten chlapec všetkých zahanbí!

Starý bradáč Obrtáč vychytil luk z Juliánových rúk, a keď sa obzrel po strake, videl jednu na susednom topoli, tiež ju istou rukou zostrelil.

— No, aspoň tu je naša česť ratovaná, — poznamenal Tomajka, keď kráčal pomaly s dôstojníkmi do záhrady.

Zborowski ich zase zastavil. — Dobre, dobre, strieľať viete, ale ktorý sa vie tak strelke vyhnúť ako Julián, há? — zabručal zasa.

— Ako to, strelke vyhnúť? Na koni, pešo? — pýtali sa zvedavo dôstojníci.

— No, pán Obrtáč, stavíte sa, že ani jedna vaša strelka z piatich nezasiahne Juliána, ani len na vzdialenosť tridsiatich krokov?

— Čože? Nezasiahne? Rozstrieľam ho ani svätého Šebastiána, škoda chlapca!

— Hohoho, — smial sa Zborowski, že sa mu až tučné brucho triaslo. — Skúste to! Julián, dones štít! — Julián nevďačne odišiel do domu a doniesol o chvíľku neveľký turecký štít. Dôstojníci zastali zvedavo, keď Julián odbehol od nich na nejakých tridsať krokov.

— No, ukáž, čo vieš, starý Tobiáš, — ponúkol Tomajka Obrtáča. Obrtáč sa rozkročil, napäl luk a spustil: šíp zahvižďal, Julián sa hodil ako blesk na zem. Šíp preletel ponadeň. Dôstojníci sa zasmiali. — Tobiáš, slabý si ty majster. Tak sa zdá, nevieš mnoho. Posmech! — Obrtáč fučiac naložil druhý šíp na luk a spustil mieriac teraz na zem. Julián odskočil nabok. Šíp preletel popri ňom. — No, toto je potrest, škandál, — hromžil zahanbene Obrtáč. Zborowski sa zasmial, že len tak dunelo. Tomajka sa díval na scénu so zamračenou tvárou. Tobiáš vystrelil ešte tri razy a šípy sa odrazili od štítu, neuškodiac Juliánovi, ktorý si zase na zem ľahol a stúlil sa tak za štít, že ho vôbec nebolo možno trafiť.

— No, pán Kazimír, toho chlapca si ja vezmem so sebou. Ten je taký vycvičený, že je majstrom nad majstra. A neboj sa oňho, dám naňho pozor, — obrátil sa Tomajka na Zborowského. Zborowski sa zamračil, zdal sa naraz o desať rokov starší. Drmal si za chvíľu bradu a potom riekol: — Vidím, pán plukovník, že som sa nemal Juliána dosť. Jeho povolanie je, aby bol vojakom. A čo má robiť? Turek ide na nás, nemôže sa skrývať za otcov chrbát. Julián, synak, pôjdeš. Naučil som ťa všetko, čo som vedel. Nuž choď.

Julián stál so sklopenou hlavou i vzdychol. — Pôjdem. Potom razom zdvihol hlavu a bystro pozrel okolostojacim do očí.

Zborowski hojne počastoval družinu a potom sa odobral od syna. Julián kľakol a otec ho požehnal. Roky boli spolu a v spoločnej robote i učení, čítaní, srdcia im boli zrástli, i bolela ich rozluka veľmi.

Keď odchádzali, vyprevadil ich Zborowski pred bránu a dlho vypínal náruč za synom: — Vráť sa mi, synak môj, neopúšťaj starého otca!

Juliánova duša, naplnená žiaľnou túžbou za otcom a čiernookým dedinským dievčaťom, bolestne sa zmietala v spoločnosti vojakov, ktorých hlavným životným cieľom bolo ukojenie ich zverských pudov.

*

Podvečer prišiel pluk do veľkej dediny, v ktorej naprostriedku stál šumný a rozľahlý šľachtický kaštieľ vo veľkej záhrade. Prechádzajúce kone trhali lístie zo stromov. Oficierov pred kaštieľom privítal pán Vladislav Zimowski so svojou peknou, ružovolícou paňou, ktorá sa vždy usmievala a ukazovala biele zúbky a chutné jamôčky na lícach. Držala sa rukami ramena svojho Vlada a veselo vítala a odvrávala dôstojníkom, ktorí žiadostivo na ňu hľadeli.

Tomajka sa hlboko poklonil a bozkal lem jej rúcha.

— No, pán Zimowski, nejdeš s nami na Turka, neopustíš peknú paniu?!

Zimowski, mocný, vysoký mladý muž, sa zamračil. Pekná pani Agneša zašvitorila: — Nepustím ho, veď sme sa len pred troma týždňami zobrali.

— No, nie mu náhlo takú holubicu opúšťať, — zabručal Obrtáč.

— Počká, dokiaľ Turci prídu po ňu, však Vláďa! — zakričal pán Ján Galecký vysokým, príjemným hlasom.

— Už sa i okolo nás ukazujú Tatári a Mongoli. Dvoch doviedli včera naši kozáci. Takí sú mrzkí! Také oči majú, — smiala sa pani Zimowská, ukazujúc šikmo prštekmi na oči.

Oficieri sa obzreli jeden na druhého. Tomajka žilovatou rukou potrhol fúzy. — Ktorýchsi i my máme. Čakloš, nože vyspovedaj tých chlapov, čo má pán Zimowski.

Julián sa cudzo cítil medzi tou chasou. Nespustil oči z pani Zimowskej. Zdala sa mu taká pekná, nevinná, také šťastlivé dieťa. Okolo uší a na tyle sa jej tak milo kučerili pobelavé vlásky! Oči sa im vše stretli. Obidvaja ich sklopili.

Pani Agneša držala ružu, krásnu červenú ružu v ruke. Samopašne ju vyhodila ponad dôstojníkov a zvolala: — Kto ju chytí, bude večer mojim gavalierom, — a smiala sa.

Ruža letela a v letku ju uchytil najbližšie stojaci Tomajka. Julián pozrel na paniu, zamračila sa, a ešte väčšmi zamračil sa pán Vladislav.

— Páni, poďme, — zvolal a ukázal smerom ku kaštieľu.

Dôstojníci blahoželali Tomajkovi a závideli mu šťastie, Julián neriekol nič, len pozrel spýtavo na pani Zimowskú. Oči sa im zase stretli a tentoraz ich nesklopili.

Koniec ukážky

Table of Contents

Wieniawského legenda