Copyright © Walter Scheinpflug

Translation © Vlastimil Dominik 2013

ISBN 978-80-87788-09-7

Válečné a poválečné zážitky

sudetského Němce

1943-1946

2013

ÚVODNÍ SLOVO VYDAVATELE

Walter Scheinpflug se narodil se v roce 1925 v Sudetech a až do roku 1946 žil v dnes již neexistující vesnici Chotovenka u Bíliny. V roce 1944 vstoupil do Waffen-SS a bojoval ve Francii a na východní frontě. Tam byl Sověty zajat, ale podařilo se mu dostat se zpátky domů. Po roce stráveném nucenou prací v obnoveném Československu uprchl do sovětské okupační zóny, pozdější NDR. Nyní tam stále žije, dnes již ve sjednoceném Německu.

Tato kniha vyšla v němčině pod názvem „Über Leichen zum Sieg“ (Přes mrtvoly k vítězství) a dověděl jsem se o ní prostřednictvím vzdálených českých příbuzných autora. Protože tematicky zapadá do profilu vydavatelství Omnibooks, projevil jsem o ni zájem.

Jeho kniha válečných zážitků patří k mnoha podobným, které v němčině vyšly. Proto jsem váhal, zda vydat právě tento text. Přesvědčil mě jeho autor svým zájmem právě o český překlad vzhledem ke své sudetské minulosti, a tím, že byl ochoten knihu vydat vlastním nákladem.

V průběhu práce na překladu Walter Scheinpflug navrhl rozšířit text proti německému originálu, který konči jeho návratem z války domů. Chtěl v knize popsat ještě krátké období svého života v poválečném Československu. Takové doplnění textu jsem považoval pro českého čtenáře za užitečné. Kniha je tak rozdělena do dvou na sebe navazujících částí.

Příběh Waltera Scheinpfluga není nijak výjimečný pro dobu a místo, na němž se odehrává. Je snad mimořádný jen někdy až těžko uvěřitelnou sérií náhod, díky kterým válku nejen přežil, ale vyhnul se i dlouhodobému zajetí.

Walter Scheinpflug svými vzpomínkami mimo jiné obhajuje své jednání v tehdejší době. Je na čtenářích, aby posoudili, jak se mu to podařilo.

Přes mrtvoly k vítězství

To byla s úsměvem vyslovená reakce SS-Hauptsturmführera Engelsmanna na hlášení příslušníků jeho roty, při setkáni na jedné z ústupových silnic ve Francii, o mnoha padlých a zraněných vojácích z jeho jednotky. Hauptsturmführerovi Engelsmannovi bylo tehdy sedmadvacet let a v září 1944 padl na řece Mosele.

ČÁST PRVNÍ

VÁLKA 1943-1945

PŘEDMLUVA

Následující zážitky jsem namluvil v roce 1991 na magnetofonový pásek původně jen pro své děti a vnoučata. Možná by bylo lepší to neudělat, protože nevím, jestli to vůbec bude mně nebo někomu jinému k něčemu dobré. Ještě i po čtyřiceti letech zjišťuji, že všechno jenom potlačuji, ale ještě jsem to nestrávil. Ještě dnes, po tolika letech, se vyhýbám četbě válečné literatury a na válečné filmy se dívám jenom výjimečně. Když dojde v rozhovorech na výměnu zážitků z války, jsem také raději potichu, protože mě to všechno strašně rozrušuje. Vyprávím jen hodně zřídka, ale pak bez přestání a možná tím své posluchače obtěžuji.

Chci svým vnukům a svým blízkým po sobě zanechat povědomost o tom, jak a za jakých okolností prožívali sedmnácti- až devatenáctiletí chlapci 2. světovou válku. Chtěl bych své zážitky mezi sedmnáctým a devatenáctým rokem důkladně zpracovat, skoro bych řekl je ze sebe dostat. Jako dítě jsem vždy pozorně poslouchal svého dědečka, když vyprávěl o svých zážitcích vojáka rakousko-uherské armády na italské řece Isonzo. Doufám, že také mě takto někdo poslouchá. Pokud ne, tak by to také nebylo špatné, protože by se mi alespoň trochu ulevilo.

Kvůli špatné kvalitě těchto magnetofonových nahrávek jsem v roce 1998 nechal text přepsat.

Moje povídání mi moji dobří známí a přátelé schvalovali. Doporučovali mi, abych ho jako svědek té doby zveřejnil. Tento úmysl mě stál trochu přemáhání. Konec konců tehdy v Německu sdílely podobný osud miliony mladých mužů. Spousta z nich přišla o život.

Zneklidňuje mě, rozesmutňuje a také rozčiluje trend vývoje části dnešní mládeže. Když srovnávám dnešní dobu s tehdejšími poměry, je jasné, že mládeži v Německu nehrozí v běžném životě žádné nebezpečí, pokud se neúčastní nezákonných automobilových závodů na ulicích nebo nejsou závislí na drogách nebo na alkoholu. Někteří mladí lidé určitě cítí jistý nedostatek sociální perspektivy. Ale činit za to zodpovědné úplně nevinné lidi jiné barvy pleti nebo je dokonce uštvat k smrti nemůže být žádným řešením. V skrytu duše doufám, že mladí lidé pochopí obsah mé knihy jako podnět k zamyšlení.

To je v dnešní době můj hlavní důvod k vydání této knihy.

1. JAKO PŘÍSLUŠNÍK ŘÍŠSKÉ PRACOVNÍ SLUŽBY (RAD)

OD 11. LEDNA 1943 DO 8. ÚNORA 1944

K 11. lednu 1943 jsem obdržel povolávací rozkaz k RAD do Glauchau. První tři dny jsme se ještě v kasárnách vystrojovali a seznamovali, když přišli dva důstojníci Waffen-SS a pokoušeli se naverbovat mladé kluky. Tři mladí muži se přihlásili ihned, ale jeden z nich chtěl od toho potom zase odstoupit. Po osmi dnech se objevili znovu, tentokrát čtyři důstojníci SS s lékařem. Všichni jsme nastoupili a oni měřili naši výšku. Kdo byl vyšší než 168 centimetrů, toho lékař vyšetřil. Ti, kdo byli uznáni za schopné, dostali list papíru. Na něm bylo napsáno „Přání Vůdce“, abychom se dobrovolně přihlásili do Waffen-SS. Měřil jsem jenom 166 centimetrů a lékaře jsem na to upozornil. Jenom se zasmál a řekl: „To nic, chlapče, ty dva centimetry ještě dorosteš a jinak jsi vojenské služby schopný!“

Již doma, v mé domovské vesnici Chotovenka v Sudetech, se mě lidé od Waffen-SS pokoušeli naverbovat prostřednictvím Hitlerjugend. Můj otec si toho všiml a věděl, že jsem tehdy pro „hru na vojáky“, jestli se tomu tak dá říkat, projevoval malé nadšení. Ve vesnici už žádní velcí kluci nebyli. Naše ves byla z mého pohledu nudná. Chtěl jsem něco zažít a doufal jsem, že mě odvedou na vojnu. Ale otec mě varoval před tím, abych se hlásil k Waffen-SS. Slovo mého otce mělo pro mě váhu, a proto jsem mu teď poslal telegram, ve kterém jsem mu psal o prohlídce lékařem SS. Hned nato přijel do Glauchau na návštěvu. Mluvil s vedoucím mého oddílu, oberstfeldmeistrem Simonem a ptal se, jestli nezná způsob, jak by mě mohl před vstupem do Waffen-SS uchránit.

Simon mi poté doporučil, abych si podal žádost jako důstojník-čekatel u RAD se závazkem setrvat u RAD dvanáct let. Postupoval jsem podle tohoto doporučení a nejprve jsem zůstal u RAD. V průběhu roku 1943 jsem dostal povolání k Waffen-SS třikrát, ale vždy jsem je poslal zpátky s poznámkou, že absolvuji v RAD výcvik jako důstojník-čekatel. Ten čtvrtý povolávací rozkaz jsem musel už poslechnout, protože zdůvodnění znělo: „Také budoucí velitel pracovní služby by měl prokázat odvahu a statečnost na frontě.“ Termín: 9. února 1944, Místo: Poddůstojnická škola SS Radolfzell.

V RAD jsem už udělal trošku kariéru. Dne 1. dubna 1943 mě povýšili na vormanna, 1. července 1943 na obervormanna a 16. srpna 1943 na untertruppführera. Být v osmnácti letech untertruppführerem v RAD, to už bylo něco! A sice proto, že s lidmi v těchto hodnostech se ve velitelské struktuře RAD zacházelo jako s poddůstojníky wehrmachtu. Byli představenými a vedoucími skupiny deseti mužů nazývané Trupp. Rozdíl proti wehrmachtu spočíval v tom, že mezi těmito deseti muži nebyl zpravidla nikdo jiný s podobnou hodností. Untertruppführer byl člověk na úrovni poddůstojníka nebo důstojnického čekatele ve wehrmachtu. Jako takový měl samozřejmě určitá privilegia – například se stravoval v důstojnické jídelně, kde obsluhovali v bílém oblečení příkazníci. Na vycházky při zvláštních příležitostech jsem například směl nosit na levém boku třicet centimetrů dlouhou a osm centimetrů širokou mačetu, na jejíž čepeli byl vyryt nápis „Práce šlechtí“. Pro kluka, jako jsem byl já, který pocházel z vesnice a do velkého města přišel teprve v šestnácti letech, to hodně znamenalo.

U wehrmachtu byli v družstvu, kterému velel poddůstojník, zpravidla svobodníci a desátníci, kteří neměli v rámci družstva žádnou velitelskou pravomoc. Jedině mohli dostat na krátkou dobu nebo pro určitý úkol zvláštní pověření. Z tohoto pohledu byla u RAD na výše uvedené hodnosti mužstva přenesena v rámci velitelské struktury poměrně velká autorita, kterou podřízení respektovali. Pokud tomu tak v jednotlivých případech nebylo, pak se to prosazovalo tvrdými sankcemi.

Dostávali jsme následující služné: arbeitsmann měl za den 25 feniků a každá o stupeň vyšší hodnost až po hauptvormanna znamenala dalších 25 feniků za den. Od hodnosti truppführera nahoru se vyplácela mzda, protože pro tyto lidi to bylo hlavní zaměstnání. Služba v Glauchau se denně dělila na čtyři hodiny práce, při které jsme ze cvikovské úžlabiny odstraňovali velké kameny, a na čtyři hodiny pořadového cvičení. Přitom jsme nacvičovali především pohyby s lopatou a se zbraní. Byl to skutečný dril.

V červenci 1943 bylo celé oddělení přeloženo do Groitzschu u Lipska. Podle jedné fámy se většina tam umístěných pracovníků nakazila nějakou pohlavní nemocí. Proto se tamní veškeré osazenstvo vyměnilo. V blízkosti Groitzschu bylo postavení velké protiletadlové jednotky pracovní služby (36 kanónů ráže 88 mm). Na těchto zbraních a na čtyřhlavňových protiletadlových kanónech cvičili většinou invalidní poddůstojníci wehrmachtu příslušníky pracovní služby. Já jsem se tohoto výcviku neúčastnil, protože se u mě už počítalo s nástupem do poddůstojnické školy Waffen-SS. Místo toho jsem měl na starost zbrojnici s krátkými zbraněmi a puškami.

Rozkazem jsem byl na čtyři týdny převelen z Groitzschu do Drážďan. Na labských loukách u Loschwitzerského mostu se budovalo postavení velké bojové baterie 36 protiletadlových kanónů. Mým úkolem bylo spolu s 30 muži pracovní služby vybudovat nezbytná hygienická zařízení jako záchody a umývárny a postavit tam baráky. Svěřili mi to proto, že jsem získal výuční list jako zedník. Jednou při jízdě tramvají v Drážďanech mě oslovilo neznámé děvče mou hodností a jménem. Tato dívka se jmenovala Vera Valleková. Byla zaměstnaná u župního vedení RAD v Drážďanech a znala mě z osobních záznamů. Spřátelili jsme se. Chodili jsme spolu do kina a procházeli se městem. Když jsem se musel vrátit do Groitzschu, udržovali jsme písemný kontakt. Tady jsem byl nějakou dobu vedoucím vnitřních záležitostí, tak zvaným šikovatelem. Jednoho dne mi Vera sdělila, že brzy dostanu rozkaz k odchodu do Essenu, kam budu přeložen. Tuto zprávu jsem sdělil svým rodičům a požádal jsem je o návštěvu. Moji rodiče tedy jeli do Groitzschu. Přijeli tam v osm hodin ráno, ale tentýž den jsem byl už od šesti hodin na cestě do Freibergu. V době, kdy jsem sloužil v Glauchau, byl velitelem 1. čety oberstfeldmeister Döbbelin. Byl povýšen a stal se vedoucím oddílu ve Freibergu. Vyžádal si mě s tím, že potom odjedu s jeho oddílem do Essenu. Proto jsem byl přeložen nejprve do Freibergu.

Ve Freibergu jsem znal vedlejší cestu z nádraží k oddílu a šel jsem po ní. Slyšel jsem, jak po hlavní silnici pochoduje se zpěvem oddíl. Netušil jsem, že jsou na cestě na nádraží. Po příchodu do kasáren, což byl barákový tábor, jsem se ohlásil. Byli tam jenom dva muži. Doplnili mi oblečení a dostal jsem rozkaz, abych se co nejrychleji vydal na nádraží. Když jsem tam přišel, na vedlejší koleji už stál plně naložený vlak připravený k odjezdu. S nezbytnou opatrností jsem běžel přes hlavní kolej k vlaku a hlásil jsem se u oberstfeldmeistra Döbbelina. Mužstvo bylo v krytých nákladních vagónech a muži s hodností feldmeistera a poddůstojníci cestovali v osobním vagónu. Oberstfeldmeister Döbbelin mi oznámil, že mě chce jmenovat vedoucím všech poddůstojníků od vormanna po hauptvormanna. Řekl mi, že to jsou mladí lidé s poměrně málo zkušenostmi. On mi věří, že je budu schopen patřičně vést. Mám jít za nimi do jejich kupé.

V kupé jsem našel dvanáct mladých kluků s uvedenými hodnostmi. V této době se v RAD zaváděly nové jednotné výložky na límci. Na nich se už nedaly rozlišit jednotlivé hodnosti mužstva. Na svém nově vyfasovaném kabátě jsem ještě neměl žádné označení hodnosti. Z toho se tak mohl vyvinout legrační malý omyl.

Protože jsem byl po tom běhu přes koleje trošku zadýchaný, kabát jsem si nesundal hned. Představil jsem se a každého z nich jsem pozdravil podáním ruky. Pak se rozvinul následující rozhovor.

„Ty jsi ten nový?“

„No, asi jo!“

„Někdo k nám má přijít jako náš nadřízený, jsi to ty?“

„To nevím, jsem tady teprve od rána.“

„Ten nový si nesmí myslet, že si s námi bude dělat, co bude chtít!“

Další přidal k lepšímu: „My si ho už vychováme!“

Hovor v tomto smyslu nějakou dobu pokračoval. Dva nebo tři muži se docela předháněli v tom, jak by si mohli toho „nového“ ochočit. Když ti kluci později zjistili mou hodnost, bylo jim jasné, že jsem jejich nový „šéf“. Prostořekosti zjevně utichaly, až nebyly skoro slyšet a kluci vypadali dost vykuleně. Mně se naopak dmula prsa pýchou.

Po třech dnech jízdy byl náš vlak odstaven u vykládací rampy nádraží v Dinslakenu. Na osm týdnů se měl stát naší ubikací. Náš transport odjížděl každý den ráno ve 4:30 do Essenu. Tam bylo pro každého připraveno jízdní kolo. Na nich jsme jeli ve skupinách po třiceti mužích na svá pracoviště. Jedna četa sbírala nevybuchlé střely a jedna četa třídila šrot.

Aniž bych to tehdy tušil, následující příhoda měla na můj poválečný osud velký vliv. Muselo k ní dojít někdy v červnu nebo červenci roku 1943. Na cestě domů na víkendovou dovolenou jsem vystoupil na nádraží v Bílině z vlaku. Domníval jsem se, že jsem na nástupišti poznal jednoho českého kluka z naší vesnice. Jmenoval se Alois Pšenička a byl stejně starý jako já. Podle úzkých brýlí ve tvaru šestihranu jsem byl přesvědčen o tom, že to je on. Měl jsem radost, že ho vidím a chtěl jsem ho pozdravit. Podíval se na mě, jak se mi zdálo, vyděšeně a šel dál. Udržel jsem s ním krok a zkusil jsem to ještě jednou česky. Řekl jsem své jméno a chtěl jsem vědět, jestli mě poznává. Reagoval na to zrychlením chůze. Pomyslel jsem si, že jsem se zmýlil a nechal jsem ho na pokoji. Po krátké procházce městem jsem se vydal na pětikilometrovou cestu do naší vesnice. Asi kilometr za Bílinou jsem Aloise dohonil. Vláčel s sebou středně velký kufr, který musel být hodně těžký. Znovu jsem ho oslovil a zeptal se ho, jestli nemá ze mě strach a že se mě nemusí bát. Sundal jsem si opasek, provlékl ho držadlem jeho kufru a nesli jsme ho společně. Protože bylo ten den velké vedro, sundal jsem si také čepici a strčil ji pod paži. Alois si nechal moji pomoc líbit, ale zůstával pořád mlčenlivý. Když jsme ušli asi dva kilometry, blížil se k nám zepředu terénní vůz wehrmachtu. Vpředu seděl voják jako řidič a vzadu nějaký nadporučík a rotmistr. Pozdravil jsem je otočením hlavy směrem k autu. Vozidlo prudce zabrzdilo a zpátečkou zacouvalo k nám. Ten nadporučík na mě vykřikl: „Co si tady jen tak chodíte, neumíte pořádně pozdravit?“ Potom mi nařídil, abych se pořádně oblékl, předstoupil před auto a prošel kolem něj se zdviženou paží na pozdrav. Vyžádal si mé jméno, služební číslo a místo posádky a zapsal si je. Se slovy, „nechám vás potrestat“ mávl na řidiče, aby pokračoval v jízdě. Alois stál celou dobu beze slova vedle mě. Když jsem se na něho podíval, všiml jsem si, že zbledl jako stěna. Usmál jsem se na něj a citoval jsem upravený výrok z Götze von Berlichingena, „víš, co mi může…“. Po této příhodě byl Alois výřečnější a odpovídal mi na otázky. Protože po vstupu německého wehrmachtu do Sudet tam byly všechny české školy zavřeny, musel se Alois přestěhovat ke svým prarodičům do českého vnitrozemí, kde navštěvoval české gymnázium. Proto jsem se ho zeptal: „Chodíš ještě na gymnázium?“ Odpověděl: „Waltře, už dlouho ne. Jedu teď z Rackwitzu u Lipska. Jsem tam teď na nucených pracích v jedné letecké továrně.“

Chtěl jsem ho utěšit: „Určitě pro tebe jednou nastanou lepší časy.“ Zastavil se, vážně se na mě podíval a řekl: „Co to tady povídáš; dokud bude tahle válka, tak se mi lépe nepovede a až válka skončí, co z tebe bude, pokud budeš ještě naživu? Copak nevíš, co všechno se v téhle válce stalo; neslyšel jsi o Lidicích? Všechny lidi z téhle vesnice jste zastřelili. Na paži máš hákový kříž; až se jednou situace změní, jinak než si myslíš, bude s tebou a všemi Němci zle.“ Náš rozhovor takto pokračoval, až jsme došli do Chotovenky. Na poslední části cesty se rozohňoval pořád víc a já jsem byl stále zamlklejší, protože jsem nemohl proti jeho argumentům nic přesvědčivého namítnout. Krátce před naším rozchodem se mě ještě zeptal: „Půjdeš teď na policii?“ Tuhle otázku jsem nečekal a odpověděl jsem: „Co si o mně vůbec myslíš?“

„No jo, to jen tak, jak vypadáš.“ Moje poslední slova byla přání všeho dobrého a poznámka, že bych mu mohl, když to bude potřeba, rezervovat místo u okna ve společném masovém hrobě. Tato poznámka byla tehdy jednou z pitomých hlášek, když se člověk loučil s nějakým vojákem.

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVODNÍ SLOVO VYDAVATELE

ČÁST PRVNÍ

PŘEDMLUVA

1. JAKO PŘÍSLUŠNÍK ŘÍŠSKÉ PRACOVNÍ SLUŽBY (RAD)

ČÁST DRUHÁ