Výsadek v džungli

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Nick Brokhausen

Výsadek v džungli – e-kniha

Copyright © Omnibooks, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Casemate Publishers, Nick Brokhausen, 2018

Translation © 2019 Daniel Dominik

ISBN 978-80-882-7422-3 tištěná kniha

ISBN 978-80-882-7423-0 ePub

ISBN 978-80-882-7424-7 Mobi

ISBN 978-80-882-7425-4 PDF

Autorova poznámka

Tato kniha je první ze dvou detailně popisujících akce a zkušenosti malých skupin Američanů a jejich domorodých spojenců, které byly během války ve Vietnamské republice páteří pozemního průzkumu.

Jednotka, která je zde popsána, byla součástí MACV-SOG (Studijní a pozorovací skupina vojenské pomoci velení ve Vietnamu), jak se nenápadně nazývala. Malé průzkumné roty, které byly centrem aktivity, prováděly během osmi let své existence některé z těch nejodvážnějších misí války. Původně se koncipovaly jako jednotky schopné proniknout do srdce oblastí kontrolovaných severními Vietnamci jak v Kambodži, tak v Laosu, a v pár dalších raději neuvedených místech.

Během té doby v nich nebylo nikdy víc než třicet Američanů, a přesto byly nejlepším zdrojem informací o nepřátelských pozicích, a pro americkou armádu byly klíčové svou schopností dovést válku k nepříteli jak vzduchem, tak po zemi. Toho se dosahovalo použitím nových a inovativních technologií, ale také to hodně záviselo na schopnostech jednotlivých členů týmů používat taktiky tak staré, jako ty z francouzských a indiánských válek.

Během tohoto procesu dosáhly tyto malé jednotky úžasného rekordu a v historii americké armády se staly nejvíce vyznamenanými za statečnost. Ale stálo to hrozivou cenu; počet zraněných a padlých v akci znamenal, že se životnost jejích členů počítala v řádu pár měsíců. Ty mise se dnes zdají být sebevražedné. Stejně tak vypadaly v roce 1970, ale přesto na ně tito muži chodili den za dnem se svými domorodými spojenci, mezi nimiž byli příslušníci kmene Montagnardů, Vietnamci a čínští Nungové, a čelili těmto výzvám s odvahou a odhodláním.

Po pádu Vietnamské republiky trpěli přeživší domorodci perzekuci a v některých případech masovým popravám. Centrální vláda pronásleduje menšinu Montagnardů i dnes tím, že jim bere jejich tradiční způsob života společně se zdroji jejich rodného kraje v horách Vietnamu a Laosu. Zdá se, že komunistický režim je odhodlaný tyto skvělé lidi vyhladit.

Za jejich oddanost naší věci a všem zásadám, které považujeme za svaté, byli opuštěni kvůli politickým kompromisům, a kromě několika spolehlivých spojenců v této zemi, představovaných veterány speciálních jednotek, se stali dalšími oběťmi tyranie. Hrozná cena za jejich věrnost a oddanost službě nebude nikdy splacena.

Tito veteráni CCN (Command & Control North – největší složka MACV-SOG) představují různorodé skupiny. Někteří se vrátili domů a dělali to, co válku za válkou dělali naši předkové dříve. Začali tam, kde opustili své životy, stali se běžnými občany a pokračovali ve svých životech mimo armádu. Jiní pokračovali dál spolu a od té doby si vedli ve válkách a dalších konfliktech se ctí a odvahou. Další se dostali do mocných a vlivných pozic a jiní se stali základem americké společnosti. Průměrnými muži s rodinami, dětmi, hypotékami, láskami a obavami z prostého bytí.

Jiní takové štěstí neměli. Někteří hledali útěchu v láhvi a utápěli se v závislosti, aby otupili bolest z toho, že přežili, a zacelili hrozivé jizvy, které válka zanechává na naší duši. Další hledali útěchu v izolaci stranou od nároků společnosti. Ti jsou stále našimi oběťmi a jako bratři jsme s nimi stále v kontaktu, protože my jsme jediní, kdo jim opravdu rozumí.

Většina z nás kvůli věku a neúprosnému životu ztratila tu štíhlou tvrdost, kterou vám dá boj. Ale máme řadu společných znaků. Jsme šťastní každý den, že jsme naživu, protože to je dar, ne zátěž. Milujeme tuto zemi s vášní podobnou náboženskému zápalu. Přesto jsme občas zklamaní, jak zvláštní zájmové skupiny zneužívají systém s využíváním svobod, za které jsme se svými kámoši platili krví. Stále máme odpor k tyranům a povýšencům, které zajímá moc a peníze víc než to, co je správné a spravedlivé.

Existují nespočetné historky o lidech, kteří nás mylně považovali jen za bandu starých lidí, které mohou oblafnout nebo zastrašit. Přežili jsme válku díky naprosté útočnosti a vražedné účinnosti a některé věci se časem nezměkčí.

Jsme a vždy budeme bratry spojenými válkou a čistou láskou jeden k druhému, kterou mohou pochopit jen bojoví veteráni. Tito muži jsou mí vrstevníci a já jsem velice hrdý, že jsem jedním z nich.

V nedávné minulosti jsem měl to potěšení pracovat s novou generací vojáků speciálních jednotek, jak důstojníků, tak řadových mužů. Tato země právě teď začíná vidět, co jsou tito jedineční muži schopní dokázat tváří v tvář nepřízni osudu. Nestačí jen říct, že jsme na ně hrdí. Pro nás, vojáky speciálních jednotek, je to způsob života, ne popis práce, a tento kodex chování ilustrují dnešní speciální jednotky.

Tato kniha je i holdem mým vrstevníkům. Nenapsal jsem ji jako „velký americký román“, ani proto, aby měli čtenáři dojem, že jsme byli giganti, rozsévající na bojišti smrt. Měli jsme své slabosti a rozhodně jsme měli své obavy. Všichni máme duchy, kteří nás tak či onak pronásledují, a jsem si jistý, že i výčitky, že jsme nebyli lepšími lidmi. Doufám, že to čtenáři umožní pohled do minulosti. Věřím, že mu to předá neuvěřitelnou sílu a k přežití potřebný krutý humor. Ale ze všeho nejvíc doufám, že čtenář odejde s pocitem, jak jsme šťastní, že můžeme předvést schopnosti našeho mládí. Jsem hrdý, že jsem členem toho nemytého, rouhavého, kmenového bratrstva, majícího radost, že je naživu.

Předmluva

Znovu sním. Vím, že sním, protože vidím zalesněné svahy a kopce obklopující jezero. Vidím sluneční světlo tančící na vlnách, cítím tak jiskřivý a čistý vzduch, a cítím osvěžující vánek na přídi lodi. Ale vím, že je to iluze. Realita je šedivá mlha, protrhávající se v části mého podvědomí jako hlas ve větru. Odolávám tomu, protože nechci jít.

Chci zůstat zde, je to tak mírumilovné místo, tak vzdálené, že patří jinému místu nebo vzpomínkám někoho jiného. Chci zůstat tady, protože tu není krev a smrt, jen slunce a vody jezera, které mírně houpají lodí. Je to tak nádherné a klidné - tohle je domov. Obklopuje mě to jako teplé objetí. Ale nemůžu zůstat. Tuším, že mě probudí něco hrozného. Bojuji s probouzením a do středu pozornosti se vracejí jezero, loď, a pocit domova. To dokážu. Dokážu se přinutit zůstat a vklouznout zpět do snu.

Nejsem tu sám; je tu se mnou můj bráška. Je to dobrý pocit. Má na sobě tu žlutou pláštěnku, kterou moje máma nenáviděla, protože v ní vypadal jako otrhanec. Je o dvě čísla větší než on, ale nosí ji vždy, ať je chladno nebo horko. Je to jeho šťastná bunda. Vždy v ní chytá ryby.

Na hlavě má vybledlou zelenou baseballovou čepici, výsledek příliš mnoha dnů na slunci za zadním oknem tátova auta. Také ji vždy nosí. Dokonce i na kilometr i víc může každý na první pohled říct, že je to podle těchto dvou věcí Ron.

Naklání se z přídě zády ke mně a ramena se mu chvějí, jako kdyby vzlykal. Natahuji se, abych mu zatřásl ramenem a uklidnil ho, a pokusil se zjistit důvod jeho zármutku. Když se natahuji vpřed, všímám si, že mám ruku a rukáv trička zakrvavené. Proč krvácím? Řízl jsem se při krájení návnady? Rukou se dotýkám jeho ramene a třesu jím; zanechává tam krvavou skvrnu. Stále vzlyká a slyším ho sténat. Jsem teď vystrašený. Nechci ho ranit; je to můj bráška. Čepici má pevně nasazenou na jednu stranu a je na ní tmavá skvrna. Otáčí se.

Tohle není můj mladší bráška. Je to Vietnamec a vypadá hrozivě. Hlavu má rozseknutou jako meloun a na levé straně mu visí z očního důlku oční bulva. Natahuji se a strhávám mu bráškovu čepici z hlavy. Teď vidím to hrozné zranění zřetelněji. Otevřelo mu lebku a já hledím na odkrytý mozek. Dívá se na mne zdravým okem plným smutku. A já zjišťuji, že toho chlapce znám. Je stejně starý jako můj malý bráška, asi šestnáct let. Znám ho, protože jsem ho zabil. Vzal jsem polní lopatku a rozsekl mu hlavu skoro napůl. Chci ho znovu zabít, protože mě děsí, a chci z něj servat bráškovo oblečení, aby ho nemohl znesvětit, jako by jeho nošení bylo nějakou předzvěstí nebezpečí mému bráškovi i mně. Hledí na mne vyčítavě. Vzal jsem mu budoucnost a jeho sny. Navždy jsem si vzal sluneční svit a vůni vánku.

Pamatuji si, jak ten granát vybuchl přímo vedle mne. Srazil mě ze svahu dolů přímo na něj a další dva. Měl AK, typ 56. Já měl jen tu polní lopatku, kterou jsem se zoufale zakopával. Zabil jsem ho ze zvířecího strachu z nebezpečí. Po první ráně zaječel jako dítě. Praštil jsem ho znovu, abych uťal jeho ječení, protože bylo jako nůž zabodávající se do mého zdravého rozumu.

Otáčí se ke mně a chytá mě za ruku. Je tak chladná, že až pálí. Snažím se odtáhnout, ale drží mě ocelovým stiskem, takže se nemohu uvolnit. Přestal sténat, dívá se na mne a zmrazuje mě svým jedním zdravým okem. Na rozdíl od hrůz v jeho tváři je tak klidné, že jsem jím uchvácen. Je tmavé a bez hloubky, jako žraločí, ale jaksi téměř teplé. Věčné. Otáčí se, vystupuje ze zádi lodi a společně padáme do tmavých vod jezera. Teď nechci uniknout. Tak nějak vím, že tam v té hloubce má pro mne zprávu, kterou musím znát. Nevím proč, ale musím ji znát. Klesáme hlouběji a já vidím slábnoucí světlo a vzdalující se stín trupu lodi.

Nemůžu dýchat a snažím se bojovat s hrozivou touhou naplnit si plíce. Vím, že pokud to udělám, určitě do nich vdechnu vodu a utopím se. Při padání do temné vodní propasti mě pálí plíce a stále mě drží ve smrtícím sevření. Uvnitř hořím; bojuji. Nakonec už nemůžu déle zadržovat dech a zalapám v úsilí nabrat si do plic vzduch.

Probírám se zbrocený potem a třesu se. Cítím napůl úlevu, že se to všechno odehrálo jen ve snu, a hrůzu ze snu samotného. Proč se vrací v mých snech na toto místo, na jediné místo, kde mohu nalézt nějaký klid, nějaký mír? Není to poprvé; přichází často a já se bojím snít o tom, že jsem v bezpečí doma, protože zde na mne bude čekat. Proč mě nenechá na pokoji? Nadzvedávám pončo, abych pod něj dostal trochu vzduchu, a lehám si na kavalec. Jsem stejně lepkavý jako má postel. Propotil jsem prostěradlo i matraci. Vrávoravě vstávám, stojím tam a třesu se ve tmě. Šmátrám po malém nočním stolku vedle své postele a nacházím pistoli a cigarety. Sahám po podlaze, dokud nenajdu kalhoty. Natahuji si je, balím se do ponča a vycházím. Je horko a hvězdy jsou tak blízko, že se zdá, jako by se člověk mohl natáhnout a dotknout se jich. Cítím vůni moře; je teplá a slaná jako éterické lůno přírody.

Zapaluji si cigaretu a přitahuji si pončo těsněji k tělu, protože je mi i přes horký vzduch chladno. Chvíli tam sedím. Nechci jít spát, aby znovu nepřišel ten sen. Přemýšlím a bezcílně chodím po rotě, dokud nezjistím, že jsem před chatou Yardů. Vzhlížím a ve stínu vidím ohýnek cigarety. Postava postupuje vpřed a já vidím, že je to Bong, starý muž. Je to šaman. Kývá na mne a oba si sedáme na schůdek verandy. Obklopuje mě pronikavý odér oleje na zbraně, vařených ryb, a toho všeho, co rozpoznávám jako montagnardský pach. Vytahuji si další cigaretu a nabízím mu jednu, ale vrtí hlavou a klidně se usmívá. Kouří svůj tabák Yardů balený v hrubém papíře, který používají; někdy ho balí do novin. Tabák je hrubý a čpavý a svým štiplavým ostrým pachem mě bodá do nozder.

Sedíme tam a sledujeme hvězdy a pár komet a jejich plamennou cestu do moře. Vstávám a otvírám dveře do tmavého interiéru. Tuhle noc budu spát tady, kde vždy hledám útočiště poté, co jsem měl špatný sen. Sem se nevrátí. Připraví pro mne houpací síť a budou na mne dohlížet. Je to legrační. Pokaždé, když mám nepříjemný sen, přicházím sem a ten starý muž je venku, jako by věděl, že přijdu, že jsem ztracený a zoufale hledám pomoc. Cítím se starý, ne, víc než to, cítím se starověký, jako bych musel nést nějakou hroznou zátěž. Nevím, jak bych mohl vypustit toho ducha z mého života, nebo proč ho musím nosit s sebou. Ale ten starý muž to ví. Je to můj ostrov, na kterém lpím, abych se neutopil ve strachu a smutku.

Tohle je skutečnost. Já jsem tu, starý muž je zde, a válka je tu. Musím přemýšlet o tom přízraku, o svém Jacobu Marleyovi, který mě straší až k smrti. Musím se vrátit a od začátku se snažit pochopit odkud a jak jsem tuhle cestu začal. Po dokouření cigarety jdeme dovnitř a nacházím si místo v jedné z houpacích sítí. Spící postavy jsou oněmělé v polosvětle jediné hořící lampy. Když se ukládám do houpací sítě, jedna se vedle mne zavrtí. Je to Thua, ale neprobouzí se. Bong mi ukazuje, abych spal, a usazuje se na židli poblíž dveří. Jen tam tak sedí, jako by mě strážil před duchy, abych mohl spát. Ukládám se a začínám usínat. Musím si vzpomenout na začátek své cesty na toto místo. Musím v tom všem nalézt smysl a sejmout to břímě ze své duše.

Kapitola 1:

Cesta do Mandalaje

Je dusno. Ve chvíli, kdy se otvírají dveře Boeingu 707, jenž dopravil svůj náklad melancholických duší do této bažinaté země chytře maskované jako národ bojující o svou existenci, do mne vráží vedro. Byl to typický vojenský letecký transportní charter s obvyklým chaosem, který začal na odletové základně skladu náhradníků v Oaklandu v Kalifornii.

Přijel jsem o tři dny později, než byl můj nástupní termín, protože jsem dokončoval svou třicetidenní dovolenou před nasazením se všemi těmi náznaky velkých změn. Byl to můj druhý turnus ve vážené Republice Jižní Vietnam a já měl v úmyslu, dokud jsem stále dýchal a měl tu možnost, utratit svůj poslední deseťák za uskutečnění veškeré vyšinuté fantazie, jaké jsem byl schopen. V době, kdy jsem se dostal do Oaklandu, jsem v sobě neměl dost tělesných tekutin, abych se pořádně potil. Vracet se do války vypadalo vlastně dost atraktivně. Nechal jsem si dost ze své uniformy (jíž jsem se nevzdal jako známky své náklonnosti), abych se dostal dovnitř přední branou, aniž by mě zjebala „pořádková policie“.

Oakland se od doby korejské války nezměnil. Skladiště plné vystrašených teenagerů s rozkazem jet tam, co viděli v nočních zprávách v televizi. To místo páchlo strachem s velkým „S“. Vešli jste a čekali na letecký transport, přidělený rotě, kde vám jako poddůstojníkovi předali velení nad čtyřiceti až padesáti mladými řadovými vojáky, abyste zajistil, že se dostanou do letadla.

Pár dní jste dohlíželi na kanónenfutr a chtěli jste je sami zabít. Většina těch ubohých parchantů byli pěšáci s pár pro jistotu přihozenými dalšími administrativními nebo technickými týpky. Děcka, která šla do frontových jednotek, se skládala ze dvou typů osobností - tiše rezignovaných a bláznivých macho sráčů. Moc na tom nezáleželo, protože ve skutečnosti byly oba typy podělané strachy. Nejhůř se dali srovnat ukňouránci, kteří šli dělat technické práce. Pro každý přestupek měli nějakou výmluvu. Po pár uvážlivých náznacích, že bychom je mohli převelet k pěchotě, kňourání ustalo.

Během čekání na let jsem strávil tři dny chozením do poddůstojnického klubu s jakýmisi týpky od speciálních jednotek a výsadkářů, kteří byli také na svém druhém nebo třetím turnusu. Bojovým zelenáčům jsme se vyhýbali jako moru, pokud jsme nebyli švorc a oni nám nechtěli koupit drinky a nebyli příliš dychtiví slyšet historky z boje. Také jsme si navzájem hlídali záda, aby nám nějaký sráč z administrativy nezměnil rozkazy do 9. pěší divize. Existoval časem osvědčený způsob, jakým pěchota získávala zkušené poddůstojníky. Trochu napálili blbečky, že hledají borce pro speciální jednotky, a přesměrovali je do depa náhradníků, a tak se vyhnuli obvinění z únosu chlápka z přijímacího místa ve Vietnamu.

Přišel den transportu a my nastoupili do letounu TWA nebo jakékoliv jiné společnosti, kterou armádní velitelství leteckých transportů pronajalo. Normální letecká linka s normální letenkou; to bylo během těch opojných dnů, kdy americké letecké společnosti servírovaly slušné jídlo a všechny letušky byly celkem pěkné, energické a nevypadaly jako vaše babičky nebo neměly chování do břicha střeleného rosomáka.

Čtrnáctihodinový let byla nudná dřina nebo chlastačka a záleželo na tom, jestli jste měli peníze nebo ne. Poddůstojníci mohou pít, ale nižší řadové svině měly omezení na dvě až tři piva. Velícím důstojníkem našeho letu je major, kterého znám ještě z dob, kdy byl kapitánem, takže si vyměňujeme lži a sledujeme poručíky, jak se zoufale snaží vzrušit letušky, no, alespoň zaujmout. Hodně štěstí, blbe! Tyto dívky absolvují takovou cestu dvakrát týdně, přivážejí nováčky a odvážejí ty, kdo svůj jednoroční turnus přežili. Slyšely tolik trapných hlášek, že by naplnily řadu encyklopedií. Ale lidské libido je úžasný mechanismus, a je tu neustálý proud nudných troubů, kteří to na ně zkouší. To vše je součástí jejich práce a ony to berou dobře, a při servírování jídel a nápojů se srdečnou elegancí pořád zvládají být malými laskavými bohyněmi aerolinek.

Major jde k nějaké jednotce zvané FANK, což je jakýsi druh speciálního projektu; práce s Kambodžany. Nabízí mi, že mi zařídí převelení. Ale já už s Kambodžany pracoval předtím a velice brzy jsem zjistil, že rychleji než Kambodžané prchá z palby jedině hrdina nasazený v Saigonu. Ne, to není nic pro mne. Nechci mít kolem sebe válečníky z doby železné z horských kmenů; není to můj oblíbený typ lidí. Zdvořile odmítám a hodiny ubíhají mezi dřímáním a klidným rozhovorem. Začínáme sestupovat do Saigonu, a když se objeví země, všichni nováčci zírají z oken. Venku prší a korálky vody bičují okna; párkrát poskočíme, jsme na zemi a pojíždíme k bránám.

Motory utichají a z interkomu nás v místě určení vesele vítá kapitánův hlas. Po zastavení a vypnutí motorů přichází na palubu podsaditý praporčík s nadváhou a začíná štěkat instrukce; obvyklý seznam toho, co smíme a co nesmíme. Po tomto poutavém úvodu brzy vystupujeme a jdeme pár metrů na shromažďovací místo v terminálu. Po půl hodině čekání v dusném horku se objevuje tlusťoch ze základny náhradníků a oficiálně mi nařizuje, abych postavil vojáky do řady. Chvíli se na něj dívám a říkám mu, aby se mi s tou svou tlustou prdelí ztratil z očí, a nechal si to pro sebe. Začíná něco blekotat, ale major mu říká v podstatě to stejné, a ještě dodá komentář o tom, jak by přeložení k frontové jednotce mohlo přispět k jeho objemu v pase. Mašíruje pryč, aby seřval vojíny, a my čekáme, dokud nepřijedou autobusy a nezačnou všechny nakládat na cestu do přijímacího areálu. Kluci jsou všichni vyjevení z exotických vůní a přeplněných ulic nacpaných mopedy a cyklistickou dopravou. Ve stáncích, které lemují silnice, se prodávají všechny možné druhy spotřebního zboží. Hubení asketicky vyhlížející Vietnamci nabízejí vše od oleje WD-40 až po stereo soupravy. Je to kaleidoskop křiklavě namalovaných cedulí a velkého počtu dívek v jasně barevných ao dais s výstřihy na boku, vietnamských sukních Suzy Wong.

Pár náhradníků bylo dost rafinovaných, aby si všimli, že ve všech autobusech jsou ozbrojené stráže, a okna jsou zakrytá drátěným pletivem, aby se příslušníkům Vietkongu nebo opilým kovbojům zabránilo v hození granátu do oken. Proplétáme se Saigonem ke kasárnám a vstupnímu místu, kde dostáváme džunglové maskáče a balíčky s dalším oblečením, tropickým vybavením americké armády, jedna sada pro každého, a přidělují nás k jednotkám. Se mnou je další starý vojcl, Bernie O. Bernie byl v původní letecké útočné jednotce, ze které se nakonec stala mocná 1. divize kavalérie. Byl u armády tak dlouho, že si vypracoval lehkou grácii pohybu zkušeného kapesního zloděje v přeplněném vagónu metra.

Bernie má kulatou irskou tvář, která vypovídá o klidné povaze a užívání přiměřeného množství jemné irské whiskey, která okořeňuje jeho pohled na svět. Je mu necelých čtyřicet let, kulhá na jednu nohu a má vysokou hodnost rotmistra. Vzhledem k jeho věku by člověk předpokládal, že jde o bývalého nadpraporčíka, který upadl v nemilost a odpracovává si své hříchy, aby mohl odejít do penze, ale tohle není Bernieho případ. Je jednoduchým příkladem člověka, který odešel koncem padesátých let z armády a pokračoval v kariéře podnikáním v tehdy technologicky špičkovém oboru chlazení. Ale špatné místo a ještě horší účetní schopnosti mu ponechaly jedinou bezpečnou možnost - návrat do „Velkého zeleného lůna“. A tak je zde, zpátky v armádě, naprosto nadšen z perspektivy opětovného vojákování, a hlavně daleko od otravných rajónů v kasárnách. Přidejte k tomu jistou vyhlídku rychlejšího postupu v hodnosti a příležitost k troše rozkrádání; no, co víc si může chlápek přát?

Po odpoledním přijímači jsme přiděleni do kasáren a máme osobní volno. Ležím na kavalci v tranzitních kasárnách, když do dveří vráží Bernie s potěšeným výrazem ve tváři a síťovkou plnou vlažných piv Ba Mi Ba v těžkých skleněných půllitrových lahvích. Proti třetinkám dostáváte dvě deci piva navíc s přidaným bonusem, že prázdná nebo plná láhev je perfektním nástrojem na umravňování divných mariňáků nebo námořníků, kteří by si chtěli vyskakovat.

Plácá sebou na protější kavalec a šklebí se pokřiveným úsměvem, chytráckým úšklebkem, který Irové za staletí zdokonalili. Vytahuje z tašky dvě láhve a jednu mi podává, pak vyndává sněhový hasicí přístroj, který zřejmě chybí v nějakém držáku na zdi, a hojně jím piva postříká. Voilá! Okamžitě ochlazené pivo. Dlouze a pomalu piji, vychutnávám si ostrou příchuť piva a atmosféru vaření, kde se v procesu staření používá formaldehyd. Máte z něj kocovinu, ale je to pořád lepší, než ty pomeje „Black Label“.

„Šel jsem se podívat, jestli jsme už dostali rozkazy,“ začíná Bernie a pak se usměje. Cítím blížící se spiknutí. „Chlapi od pěšáků zvládli sbalit pár těch novejch kluků a my dostali rozkaz do ‘Big Red One‘.“

Vím, že jsme se vyhnuli tragédii, protože má skutečně dobrou náladu. Big Red One je 1. pěší divize. Kdyby nás s našimi hodnostmi přetáhli, skončili bychom jako rotmistři čet. Hrdí příslušníci této divize kladou v přezdívce své jednotky důraz na poslední slovo „jednička“; ti z nás, kdo k nim nikdy vstoupit nechtějí, kladou důraz na druhé slovo „rudý“. Trpělivě čekám, až přednese svůj mistrovský tah lichocení a pletichaření, který vykonal, aby nás zachránil od osudu horšího než smrt. Dlouze se napije piva, říhne si a pak pokračuje: „Narazil jsem na jednoho praporčíka, který vede administrativní sekci. V roce 1958 byl se mnou v Německu. Byl jsem jeho rotmistr čety a on byl v nukleární sekci ‘Davy Crockett‘. Ovšem dluží mi pár laskavostí, takže mi řekl, že jediný způsob, jak se dostat do Nha Trangu na velitelství skupiny, je buď znát Boha, který tě bude chránit před těmi bandami od pěchoty, nebo se dobrovolně přihlásit do jednotky zvané ‘CCN‘.“

Začínám z toho mít hezký pocit. Jasně, ten chlápek, se kterým se bavil, je další Ir, a existuje jediná skupina lidí, která je může překonat v ojebávání druhých, a to jsou právníci. Pokud si to pamatuji správně, systém Davy Crockett bylo zařízení namontované na džípu, které odpalovalo velké střely s průměrem asi třicet centimetrů, které měly taktické nukleární hlavice. V manuálu se v podstatě psalo, abyste zařadili v džípu rychlost, vypálili a pádili pryč, aby byl mezi vámi a cílem horský hřeben. Je zvláštní, že Bernieho praporčík není jen tak nějaký spolucestující, ale zjevně není příliš chytrý.

Navíc, ať už je CCN cokoliv nebo kdekoliv, zřejmě je to cosi, o čem chtěl někdo zachovat mlčení, jinak by to vyslovovali celé. Jednoduché pravidlo v armádě zní, že pokud se něčemu říká jen iniciálami, je to špatný začátek. Měli byste si dělat ještě větší starosti, pokud jsou ty iniciály fakt krátké, protože to naznačuje rychlost, s jakou vyletí vaše prdel do vzduchu.

Teď jsem Bernieho poslal za chlápkem z administrativy, aby zařídil rozkazy pro naše přidělení k 51. SFGA (Special Forces Group Airborne - výsadková skupina speciálních jednotek), což bylo naše původní přidělení, a zavolal do Nha Trangu a sdělil jim, ve kterých kasárnách jsme. Pokud by to nemohl udělat, měl zavolat do „Domu 39“ a nechat si přivolat k telefonu někoho, kdo by nás zachránil ze spárů pěšáků. Proboha, to byly celkem jednoduché instrukce. Podle nich by dokázal postupovat dokonce i Ir. Věděl jsem, že by nás mohli přidělit k „Mike Force“ (jednotka bojující spolu s domorodci). V Mike Force stále potřebovali nové lidi, protože chodili ven, kde byli všichni ti darebáci, a bojovali s nimi. Kromě toho jsem pár těch chlápků znal, a chtěl jsem jít někam, kde jsou lidé, kterým bych mohl důvěřovat.

Začínám se potit, protože říká: „Získal jsem pro nás oba rozkazy do Danangu,“ a po odmlce pokračuje, „a byl jsem schopen také vysvobodit všechny ty nováčky z jejich přidělení k pěchotě. Všichni půjdou s námi.“

Náhle jsem velice znepokojen. Moje varovné zvonky se rozezněly a mé paměťové záznamy se začínají převíjet. Začíná to smrdět jako špatná, hodně špatná zpráva. Je zřejmé, že je to přidělení ke speciálním jednotkám, protože cokoliv, co vás dostane z moci nátlakových divizních band, musí mít vysokou prioritu. Přidejte skutečnost, že se na seznam mohli dostat nováčci, a ten slabý hlásek v mé hlavě křičí velkými červenými písmeny: „Ach, jo!“

Bernie je se sebou očividně spokojený a nechce slyšet, že pokud tohle přidělení dokáže dostat ty kluky ze spárů donucovacích band pěchoty, musí mít velkou prioritu. S prioritou přicházejí mizerné operace, spousty lidí, kteří na vás střílejí, vrtulníky a stíhačky padají ze vzduchu, a mraky lidí se vracejí domů s chybějícími částmi těla nebo ve vacích na padlé. To není dobré. Natahuji se, vysvobozuji z tašky další pivo a snižuji jeho teplotu hasicím přístrojem. Bernie stále žvaní o tom, jaké štěstí nás potkalo. Tohle bude skutečné bojové přidělení, nic než bratři ze speciálních jednotek, bla, bla, bla. Začínám mít podezření že O‘Reilly v administrativě choval vůči Berniemu nějakou zášť. Možná mu Bernie kdysi dávno šoustal manželku a teď přišel čas odplaty. Vidím ho, jak se kření jako žralok, když píše naše rozkazy. Ave Césare, my, na smrt jdoucí, tě zdravíme.

Vracím se ze země noční můry a Bernie říká: „Ježíši, vypadáš trochu bledě, brácho. Možná bys potřeboval studenou sprchu, aby ses aklimatizoval.“ Točím se ve víru špatných vibrací a náhle zjišťuji, proč Irové od dob, kdy král Jindřich vymlátil duši z francouzské šlechty v bitvě u Agincourtu, končí pokaždé ve frontové jednotce. Je to evidentně genetická záležitost, která je přitahuje k hlasitým zvukům a křiku. Patrně si myslí, že je to budíček, tedy spousta chlastu zdarma, takže se do toho pojďme zapojit.

Je tak horko, že se začínám tavit, ale z piva mám příjemný pocit. No, dost příjemný na to, abych Bernieho neuškrtil. Dívám se na něj a dávám si pozor, abych ta slova artikuloval opatrně.

„ZBLÁZNIL SES, KURVA?“ Dívá se na mne s ublíženým výrazem, jaký dokážou předvést jen vaše rodina a bývalé přítelkyně, když se objeví na vaší svatbě.

„Kvůli čemu seš nasranej? Nejdeme do žádné pěchotní jednotky; zkoušel jsem volat čísla, která jsi mi dal, ale nikdo neodpověděl. Pak Kevin navrhl, že zaručeně nebudeme muset jít k pěchotě, pokud bychom se chtěli dobrovolně přihlásit do té studijní pozorovací věci.“

Snažím se pochopit, proč mám v páteři pocit, jako bych právě nachcal na elektrický ohradník. Pak mě to zasáhne, CCN, Cha Cha North, Command and Control North (Velení a řízení Sever). Šiva, ničitel světů! Chaos! No jo, teď už si vzpomínám.

Dostanete se na akci, kde manévrujete s jednotkami o velikosti roty; znamená to jít ven, podělat to, a bastardi mají dvě stě a víc cílů, na které mohou střílet. Jdou vám z cesty, pokud jich není dost nebo se vám nemohou dostat na kobylku. Z toho, co si pamatuji, jsou SOG průzkumníci s velkým „P“. Jde o proniknutí do hloubky bez dělostřelecké podpory, protože jste na jejich zadním dvorku. Neposkytují jim nic jiného, než leteckou podporu, samozřejmě jen pokud se k vám dostane včas. Měli byste víc štěstí, kdybyste chtěli získat pomoc v bermudském trojúhelníku. Mám pár přátel, kteří tam jsou. Jsou to dobří chlapi, spousta času v boji; pamatuji si něco o tom, jaké to je být dobrovolník. Hm, je to lepší, to malé varování mohou být případná zadní vrátka. Mám teď třetí pivo, takže se rozhoduji přestat Bernieho dusit.

„Jo, jasně, Kevin. Věděl jsem to, další irskej kámoš.“ Je naštvanej, že jsem na něj křičel, protože si myslí, že nám oběma udělal laskavost. Bernie nemůže vědět, do čeho jde. Takže se falešně usměju, dopíjím pivo, vytahuji další a chladím ho. Pak se opírám o zeď a upírám na něj svůj nejupřímnější pohled.

„Ježíši, omlouvám se Bernie, asi jsem stále pod vlivem poklesu tlaku při dlouhém letu. Skvělý! Sehnal jsi nám přidělení ke speciálním jednotkám. Ale co, k Mike Force jsem jít nechtěl. Stejně bych raději odkroutil turnus na nějakém pohodlném místě. Nejlépe v jednom z těch vzorových táborů. Víš, tam, kde jsou bunkry z nabíleného betonu, a na každém je nasprejovaný znak jednotky. Jo, je to pravděpodobně tam, kde že to bylo? Danang? Jo, je to perfektní místo. Jediné, co musíš dělat, je nechat přiletět kongresmany, reportéry a americké vojenské dobrovolnice a poskytnout jim důkladnou prohlídku tábora speciálních jednotek. Pravděpodobně má vlastní prádelnu se škrobením uniforem každý den. Kurva, možná budeme moci jezdit do Danangu a chodit každý večer do bordelu a Huntley a Brinkley se nás nebudou vyptávat, to je ono.“

Snaží se přesvědčit svého galského kámoše, kterému říká mozek, že už na něj očividně nejsem naštvaný, ale stále je nervózní ze záblesku paniky a hrůzy, který mě před třiceti vteřinami zachvátil. Ale přece jen se z toho probírá a vyklopí, co mu „starý dobrý Kevin“ řekl.

Konec ukázky

Table of Contents

Autorova poznámka

Předmluva

Kapitola 1: Cesta do Mandalaje