Copyright © Jim Quillen, 1991

First Published in the United States of America

as INSIDE ALCATRAZ by Golden Gate National Park Conservancy

Translation © 2016 Vlastimil Dominik

ISBN 978-80-87788-67-7 (ePub)

ISBN 978-80-87788-68-4 (mobi)

Tuto knihu bych chtěl věnovat

své milující manželce Leoně Marii Quillenové.

Děkuji Ti za Tvou trpělivost, povzbuzování a pochopení

pro mé náhlé změny nálady, které jsem prožíval

při vybavování si nepříjemných vzpomínek nezbytných

k napsání této knihy.

Bez toho bych ji nikdy nedokončil.

Autorova poznámka

Tato kniha je autobiografií popisující postupný a zrádný proces zaplétání se do zločinu. Ukazuje, jak se drobné porušování zákonů, pokud se mu nezamezí, rozvine do velkých trestných činů. Důsledkem může být smrt nebo dlouhodobá ztráta svobody, ponížení a hanba.

Jenom díky milostivosti Boha a jeho přímluvě se mi podařilo odvrátit beznadějně dlouhé uvěznění. Jeho pomoc a odpuštění mi umožnily získat svobodu, rodinu a užitečné a přínosné místo ve společnosti.

I když mě udělení prezidentské a guvernérské milosti potěšilo, ještě větší radost by mi udělalo, kdyby tato kniha odradila další lidi od takových chyb, jaké jsem udělal já.

Vězení nemá žádné tajemné kouzlo. Je to jenom osamělost, strach, zármutek a lítost.

Když jsem tuto knihu psal, rozhodl jsem se uvést pouze a jen pravdu bez jakéhokoliv přehánění nebo překrucování faktů. Mnohé moje úsudky a názory jsou založeny na tom, co jsem osobně viděl nebo slyšel. V ostatních případech jsem musel spoléhat na svou osobní zkušenost a na rozhovory s důvěryhodnými dozorci a vězni. Myslím, že jsem díky tomu došel k logickým a rozumným závěrům. Psal jsem bez zášti a bez úmyslu očernit, pomluvit nebo poškodit jakoukoliv osobu. Měl jsem v úmyslu popsat Alcatraz, jeho správu, celou vězeňskou správu, dozorce a vězně jak skutečně existovali.

Alcatraz byl vždy věznicí zahalenou tajemstvím a mnohá fakta a události v něm se před veřejností tajily. Veřejnost směla vědět jen to, co vězeňská správa a správa věznice chtěly, aby se dověděla. Hodně z publikovaných informací bylo zkreslených, přehnaných nebo opomíjených se zavádějícími prohlášeními nebo nepravdami.

V mnoha konfliktních případech se provinili vězni a nemám v úmyslu jejich činy obhajovat. Smyslem vězení je zbavit zločince svobody a nikoli je psychicky, mentálně a duchovně týrat tak, až je pro ně smrt přijatelnější než pobyt v takovém vězení.

Nechávám čtenáře, aby sami posoudili, jestli to není důvod, který vedl některé vězně k tak otřesným činům.

Jim Quillen

1991

Předmluva

ALCATRAZ, 28. SRPNA 1942, 23 HODIN

Ocelová brána se s třesknutím zavřela a zdálo se, že ten zvuk vnáší definitivnost do všeho, co může život nabídnout.

Vešel jsem do malé šedivé cely dva krát tři krát dva metry, která měla být na následující roky mým domovem. Před sebou jsem uviděl železnou postel se slamníkem a zmuchlaným špinavým polštářem. Osvětlená byla jen velkými stropními světly zvnějšku natolik, aby dozorci mohli vězně každý večer několikrát spočítat.

Všiml jsem si, že v cele je záchodová mísa bez sedátka. Na konci postele, hned vedle záchodu, bylo malé umyvadlo jen s jedním kohoutkem. Studená voda! Nad umyvadlem byla po celé šířce cely jediná polička. Vedle postele byl na zdi připevněný malý kovový stolek, který se dal sklápět dolů. To byl můj domov. Ve svých dvaadvaceti letech jsem si uvědomil, že to bude na řadu let můj domov, moje budoucnost – a možná místo, kde zemřu.

Když jsem se rozhlédl, připadalo mi, že mě ta místnost obklíčila s výrazným pachem, který mě dusil. Najednou mi došlo, že to je odér, se kterým se musím naučit žít, pach značkovače, jenž mi dal novou identitu. Byla na mém ložním prádle a na oblečení a dělala ze mne další nulu ve světě zločinu. Naplno se mě zmocnilo poznání, že už nejsem osoba, ale AZ-586, zločinec odsouzený ke čtyřiceti letům odnětí svobody ve federálním vězeňském systému.

Pak jsem vzal na vědomí lidi kolem sebe. Někteří byli vzhůru, protože jsem slyšel slabý šepot z jedné cely do druhé, jak si předávají zprávu, že sem přivezli „rybu“. To vyvolalo u některých vězňů naději, protože pokaždé, když přišla nová „ryba“, to obvykle znamenalo, že by někteří „nadlouho sedící“ mohli být přeloženi do jiné věznice.

Poznal jsem, že moje cela nebyla jenom tmavá a pochmurná, ale také studená a byl v ní průvan. I když jsem věděl, že neusnu, alespoň se na zbytek noci trochu zahřeju, když si lehnu do postele.

Při chystání postele mě polekal náhlý záblesk světla přímo do očí. Byl to dozorce sčítající vězně. Zeptal se mě, proč jsem v posteli oblečený. Vysvětlil jsem mu, že jsem nový přírůstek a právě jsem přišel. Varoval mě, že jestli nebudu do pěti minut svlečený v posteli, mohl bych se dovědět jak na „Skále“ vypadá „díra“. To moji přípravu ke spánku hodně urychlilo.

Jak jsem tam ležel, začal jsem si v hlavě probírat různé historky, které jsem o Alcatrazu slyšel. Je dost dobře představitelné, že jsem toho tu noc moc nenaspal.

V oblasti Sanfranciské zátoky jsem strávil celý svůj život, a tak mi pověst Alcatrazu nebyla neznámá. V duchu jsem si vybavoval spoustu příběhů, které jsem příležitostně slyšel, četl a bezvýhradně jim věřil. Ovšem brzy jsem měl na vlastní kůži poznat, že zatímco některé historky byly vymyšlené nápadité verze fantazií obdařených spisovatelů, většina byla skutečně pravdivých. Ke svému zděšení jsem si nemohl vzpomenout, že bych o tomto vězení nebo jeho vězních někdy slyšel něco příznivého.

„Resocializace“ do slovníku Alcatrazu nepatřila a nikdo na ni ani nepomyslel. Smyslem této instituce bylo ukázat vzpurným vězňům, že jejich nedisciplinovaný způsob života definitivně skončil. Vzpomněl jsem si, že se vězení říkalo „Hellcatraz“ a „Ďábelský ostrov Ameriky“. Živě jsem si vybavoval historky o brutalitě a tvrdém vězeňském režimu. Mezi těmi mnoha fakty, o kterých jsem četl nebo slyšel, když jsem byl v San Quentinu (také v drsném vězení), byl nedostatek výsad přiznávaných vězňům v Alcatrazu.

Začal jsem přemýšlet o své minulosti. Jak jsem se mohl během několika krátkých let dostat ze státní věznice do nejtvrdšího a federálního vězení ve Spojených státech s tou nejhorší pověstí?

Dobře jsem si vzpomínal, jak mě pořád dokola varovali: „Jestli nezměníš své chování, skončíš na zbytek života ve vězení!“ Byla to pravda. Cesta ke zločinu a sebezničení se dá v běhu života snadno najít, ale jak na ni člověk vejde, velice obtížně ji opouští.

1

RYCHLÉ DOSPÍVÁNÍ

Narodil jsem se 16. září 1919 v kalifornském San Francisku. Můj otec byl člověk, který nevěděl, jak dát najevo city a lásku. Celý život věnoval tomu, aby byl dobrým zaměstnancem firmy, u níž pracoval.

Byl to tichý nemluvný muž a přísný autoritář, který měl tendenci používat fyzické tresty. Moje matka byla velice milá žena s jedním velkým problémem – alkoholismus. Netuším, jak dlouho to trvalo před mým narozením a neměl jsem možnost se toho o ní moc dovědět nebo ji dobře poznat, protože když mi bylo sedm let, tak nás opustila. Vím, že se jí otec snažil všemožně pomoct, ale bylo to marné.

Teď, když pracuji ve zdravotnictví, si uvědomuji, že alkoholismus je nemoc; ale když jsem byl starší, často jsem si říkal, co ji do toho stavu dovedlo. Jsem si jistý, že svým způsobem měla své děti ráda – moji mladší sestru Kay a mě – ale jsem také přesvědčený, že to jediné, co potřebovala, bylo víc alkoholu. Jejími životními prioritami tehdy byly alkohol, manžel a až potom děti. Já a moje sestra jsme nebyli špatné děti. Vlastně bych řekl, že jsme byli normální průměrné děti a chovali jsme se docela slušně. Ale pokud jde o mne, mělo se to brzy změnit.

Mé vzpomínky na dětství, kdy jsme byli ještě pohromadě jako rodina, jsou většinou divoké nebo smutné. Dnes mám jen tři výrazné vzpomínky na matku a všechny jsou spojené s hrubostí a smutkem.

Ta první je, jak sedím s otcem a matkou jednou večer těsně před Velikonocemi u krbu. Připravujeme velikonoční košíček pro mou sestru, která spí v jiném pokoji. Smějeme se a dobře se bavíme. Matka popíjela, ale nedělala žádné problémy. Seděla před krbem. Otec seděl zády ke dveřím, které vedly do předsíně a z ní se šlo do koupelny a do ložnice mých rodičů.

Matka se omluvila, že musí jít do koupelny. Když jsem slyšel, že se vrací, díval jsem se na otce. Otevřela dveře, několik vteřin váhala, a pak sáhla do bedny se dřevem na topení vedle otce a vytáhla z ní velké poleno. Otec nevěnoval jejímu návratu zvláštní pozornost, protože vyráběl košíček pro Kay. Matka, místo aby vešla do místnosti a sedla si, najednou tím kusem dřeva praštila mého otce do hlavy. Dodnes si pamatuji na ten strašný zvuk.

Nechápu jak je možné, že ho nezabila. Jsem si jistý, že to měla v úmyslu. Způsobila mu velkou tržnou ránu na hlavě, ale neztratil vědomí. Byl natolik při smyslech, že se odkulil stranou, takže ho matka nemohla znovu udeřit. Když se postavil, poleno odhodila na zem a utekla do koupelny, kde se zamkla.

Když se otec šel nechat ošetřit, vzal moji sestru a mě s sebou. Lékař mu ránu zašil a řekl mu, aby šel domů a zůstal v klidu. Když jsme přišli domů, byla matka pryč. Odešla na několik dní a po návratu jí otec odpustil a vzal ji zpátky. Naše životy se vrátily do stejných zaběhnutých kolejí.

Matka si kupovala alkohol kdykoliv k tomu měla příležitost. Můj otec byl k jejímu chování velice tolerantní, ale když se jí podařilo vyvolat hádku, dokázal být také hodně útočný. Tenkrát to nebylo pro ni nijak těžké, zvláště když byl můj otec unavený. Tenhle nedostatek ohleduplnosti měl na nás všechny neblahý vliv.

Někdy po té události, kdy otce praštila polenem a kdy už bylo všechno celkem v pořádku, se matka znovu opila. Když otec přišel z práce domů, tak ho to naštvalo, ale měl s ní trpělivost. Požádal ji, aby už nikdy nepila a ona souhlasila. Během večera se jí podařilo ještě si párkrát přihnout a začala otci hrubě nadávat. Nakonec jí řekl, že ten její chlast najde a vyhodí ho, protože je hlasitá a sprostá.

Najít její skrýše nebylo jednoduché, protože v tom kam schovat své zásoby byla vynalézavá. Ale otec byl tvrdohlavý a cílevědomý člověk, takže po velkém pátrání její zásoby našel a obsah láhví vylil. To matku tak rozčílilo, že začala být agresivní. Otec ji uklidňoval a přesvědčil ji, aby šla do postele. Souhlasila s tím, ale řekla mu, že s ní nesmí spát ve stejné místnosti.

Bydleli jsme v malém domku s jednou ložnicí a já a moje sestra jsme spali na rozkládacím divanu. Když byla matka opilá, tak otec musel často spát s námi. Druhá vzpomínka na mou matku je spojena s nocí, kdy jsem byl se sestrou v posteli a nějakou dobu jsme už spali. Probudil mě matčin křik a nadávky a otec trhal všelijaké věci a hledal její alkohol. Všechen ten rozruch mě vyděsil a bál jsem se, že otec bude zase zraněný. Ovšem protože jsem byl ospalý, brzy jsem zase usnul a znovu mě vzbudil otec, jak si šel lehnout do postele k nám.

Tehdy jsem měl malého hnědobílého foxteriéra, kterému jsem říkal Spotty. Vždycky nám spal u nohou v naší posteli. Vzpomínám si, jak otec psa vyháněl, protože zabíral celou dolní část postele na otcově straně.

Myslím, že my tři jsme na nějakou chvíli usnuli a pak nás vzbudil štěkot a zuřivé vrčení psa. Otec ho okřikl, aby zmlkl. Asi si myslel, že štěká na něco venku, ale pes nepřestával. To bylo neobvyklé, protože mého otce vždy poslechl. Otec pak usoudil, že ten pes potřebuje jít ven, takže vstal, přešel několik kroků k předním dveřím a otevřel je. Když vyšel na čerstvý vzduch, uvědomil si, že je mu špatně a točí se mu hlava, ale po několika nádeších ho to přešlo.

Najednou si uvědomil, že je dům plný plynu. Běžel zpátky k posteli, popadl mou sestru a vykřikl na mě, abych utíkal za ním. Vyběhl s Kay na verandu a pak se vrátil ke mně, aby mi pomohl dostat se ven. Když jsem přišel na verandu, viděl jsem, že je moje sestřička modrá v obličeji a za chvíli by byla určitě mrtvá.

Otec nás nechal na verandě a šel dovnitř hledat naši matku. Cestou otevřel všechna okna, aby tam neomdlel. Prohledal celý dům, ale matka byla pryč. Chvíli po tom, co jsme všichni usnuli, zřejmě vstala, vyšla zadními dveřmi ven, obešla dům k předním dveřím a škvíru mezi nimi a podlahou utěsnila hadry. Pak šla zpátky do domu, otevřela všechny plynové kohoutky, včetně několika starých vývodů ve zdi. Potom vyšla zadními dveřmi a zamkla je za sebou. Také škvíru u zadních dveří ucpala hadry. Jsem si jistý, že byla s někým dohodnutá, aby ji tam vyzvedl, protože jsme bydleli příliš daleko od města na to, aby tam šla pěšky.

Už nikdy se k nám nevrátila.

Otec vzal mou sestru a mě k doktorovi na vyšetření. Byli jsme všichni v pořádku, takže nás poslal domů a šli jsme si lehnout. Po této události si můj otec uvědomil, že už nikdy nebude jeho manželkou a naší matkou. Nějakou dobu se pokoušel udržet nás tři pohromadě tím, že nás svěřil rodině, která bydlela několik bloků od nás. Nefungovalo to, protože jsem se prostě sebral a šel domů. Pak se rozhodl, že mě nechá bydlet doma s ním.

Budil mě ráno, když odcházel do práce a říkal mi, abych se připravil do školy. Já jsem vstal, ustlal jsem postel, udělal si snídani, oblékl se a šel jsem do školy. V poledne jsem běžel domů (asi tři bloky), udělal si sendvič a vrátil se do školy. Po škole jsem se vrátil domů, umyl nádobí, prostřel na stůl, oloupal jsem brambory a čekal jsem na otce, až se vrátí z práce, aby udělal večeři. Docela to fungovalo, a i když mi matka chyběla, byl jsem šťastnější doma, než kdybych žil u někoho cizího. Každý den jsem také ušel tu krátkou vzdálenost a navštívil jsem svou sestru.

Všechno šlo dobře, dokud se otec nerozhodl chodit do večerní školy. Přišel z práce domů, uvařil večeři, najedl se, a pak odešel do školy. Každý večer jsem tak od šesti do jedenácti hodin, někdy ještě déle, zůstával sám. Nejprve jsem chodil každý večer navštěvovat svou sestru, ale jednou jsem se porval se synem z rodiny, u které bydlela, a už jsem tam nesměl bez otce chodit, což bylo možné jenom o víkendech.

Brzy jsem se přidal k partě kluků, kteří byli o několik let starší než já. Chodili jsme na nábřeží, probíhali mezi odstavenými nákladními vagóny a někdy jsme dokonce odstranili plombu, abychom se podívali, co je uvnitř. Poflakoval jsem se s tou partou dost dlouho, dokud je nechytli při vloupání do vagónu a neposlali je do polepšovny. Naštěstí jsem s nimi ten večer nebyl. Už si nevzpomínám proč, ale díky tomu mě s nimi nezavřeli.

Během let, kdy se formoval můj charakter, jsem se směl courat úplně volně a bez dozoru po venku. Myslím, že v souvislosti s tou partou, kde byli kluci o tolik starší než já, jsem zjistil, nebo se alespoň domníval, že jsem stejný drsňák jako oni a mohu dělat to, co oni. Jsem také přesvědčený, že mi to dodalo pocit možnosti zpochybňovat autoritu a že jsem dost chytrý na to, abych si dělal, co chci. Byla to samozřejmě chybná úvaha, jak jsem zjistil po letech, když jsem byl ve vězení.

Má třetí vzpomínka na matku je také z doby, kdy jsem ji viděl naposled. Šel jsem do školy jako obvykle. Asi v jedenáct hodin dopoledne mě zavolali do ředitelny. Řekli mi, že mám jít ihned domů, převléct se do svých nejlepších šatů a čekat na otce, až si mě vyzvedne. Po hodině otec přišel. Převlékl se a řekl mi, abych šel do auta, protože pojedeme do San Franciska. Když jsme jeli do Point Richmondu k trajektu, otec mi řekl, že moje matka umírá. Telefonovali mu do práce a volající řekl, že mě chce matka ještě vidět. Pověděl mi, abych byl statečný a nebál se. Pomáhalo to, ale stejně jsem měl strach.

Nastoupili jsme na trajekt do San Franciska a po dlouhém hledání jsme našli adresu, kterou se otec dověděl v telefonu. Byla to spíše chudá část města.

Otec mi řekl, abych zůstal v autě a šel zkontrolovat, jestli je to správný dům. Sledoval jsem ho, jak vyšel po pár schodech a zaklepal na dveře toho špinavě vypadajícího domu. Čekal několik minut a pak zaklepal znovu. Tentokrát se dveře otevřely a já jsem slyšel, jak otec s někým hodně rozčileně mluví. Najednou se otočil a rychle odešel k autu. Hned za ním běžel nějaký člověk. Byla to moje matka. Byla strašně opilá, špinavá a křičela. Otec nasedl do auta a rozjel se. Podíval jsem se zadním okénkem a viděl jsem, jak matka běží za námi a křičí, že mě chce vidět. Můj otec nezpomalil a ani se neotočil. Bylo zřejmé, že je hodně rozčilený.

Jak jsme jeli zpátky domů, oba jsme si uvědomili, že se moje matka nikdy nezmění a už nikdy nebudeme pohromadě jako rodina. Zdálo se mi, že se od toho dne změnil jeho postoj ke mně, a znatelně se změnil také jeho pohled na svět.

Nikdy nepil alkohol, ale někdy, pokud jsem se při jeho návratu z večerní školy probudil, mohu říct, že pil. Přicházel domů také pořád později a stále pravidelněji se neukazoval doma vůbec. Náš vzájemný vztah začal být hodně napjatý a cítil jsem, že jsem se pro něj stal hrozným břemenem. Nevím, jestli to byl jeho pocit nebo ne, ale když se ohlížím zpět a vidím, co se pro mě snažil udělat, uvědomuji si, že mu dlužím mnohem víc, než jsem mu ve svém mládí dal. Jsem si jistý, že jen málo lidí by toho pro mě tolik udělalo nebo se o to alespoň tak usilovně pokoušelo jako on.

Tento napjatý vztah nějakou dobu trval, než se rozhodl svěřit mě jiné rodině. Dal mě do rodiny, která žila několik kilometrů od otcova domu. Delší dobu jsem se choval velice dobře; ta rodina byla pro mě dobrá a já jsem ji měl rád. Bylo to také příliš daleko na to, abych chodil k otci domů. Nevím proč, ale k mému překvapení se otec rozhodl dát moji sestru Kay do stejné rodiny. Tehdy jí byly tři roky nebo o trochu víc. Z nějakého podivného důvodu jsem měl dojem, že tahle rodina nemá moji sestru ráda. Myslel jsem si, že si na ni zasedli, takže ji musím bránit a nakonec budeme mít oba problém.

Vzpomínám si na poslední den, který jsme tam strávili. Bylo to o letních prázdninách a nechodil jsem tedy do školy. Paní domu dělala letní úklid a poslala nás včetně vlastního syna ven. Zřejmě myla a voskovala podlahu. Když jsme čekali, až uschne, byla venku s námi. Problém začal tím, že si Kay začala stěžovat, že potřebuje jít na záchod, ale paní ji nechtěla pustit dovnitř. Když nesměla jít sestra dovnitř, tak se počurala do kalhotek. To paní strašně rozčílilo a několikrát ji plácla přes zadeček.

Mlčky jsem sledoval, co se děje, dokud paní neřekla Kay, že jí za trest těmi mokrými kalhotkami pomaže obličej. Myslel jsem si, že jí tím jenom vyhrožuje, ale ona jí skutečně stáhla kalhotky a pevně ji popadla. Klečela na zemi a pokoušela se ji držet. Vykřikl jsem na ni, aby přestala a moji sestru nechala na pokoji. Nevšímala si mě a začala mokrými kalhotkami přejíždět Kay po tváři. Přiběhl jsem k ní, odtáhl jsem Kay a vší silou jsem paní udeřil do obličeje. Pak jsem popadl svou sestru, a co nejrychleji jsem běžel kolem bloku. V jednu chvíli jsem se ohlédl a viděl jsem, jak ta paní sedí na zemi, drží se za obličej a její syn křičí, že jde zavolat policii. To mě vyděsilo a pokračoval jsem v běhu. Nevěděl jsem, kam jdeme, ale byl jsem přesvědčen, že bych šel do vězení, kdybych se tam vrátil.

Když jsem konečně usoudil, že mi nehrozí bezprostřední nebezpečí, že by mě chytli, sedl jsem si na obrubník a pokoušel jsem se vymyslet, co bych měl udělat. Rozhodl jsem se, že musíme jít domů za otcem. Vydali jsme se na cestu a já jsem nakonec poznal jednu ulici. Věděl jsem, že když vydržíme jít a nechytí nás, tak domů dojdeme. Když moje sestra už nemohla jít a brečela, nesl jsem ji na ruce. Přišli jsme domů v době večeře a oba jsme byli rozpálení, hladoví a unavení.

Ani nás nenapadlo klepat a vešli jsme zadními dveřmi přímo do domu. Oba nás vylekalo a překvapilo, když jsme v naší kuchyni uviděli velice hezkou mladou ženu, jak vaří večeři. Nejprve jsem se polekal, ale věděl jsem, že tam musí být i náš otec a on to všechno dá do pořádku. Ta dívka se nás zeptala, kdo jsme a co tam děláme. Řekl jsem jí, že jsme tam bydleli a že chci vidět svého otce. Odešla z kuchyně a slyšel jsem, jak mému otci říká, že jsou v kuchyni dvě děti a hledají svého otce.

Otec přišel do kuchyně a zeptal se, co děláme doma. Řekl jsem mu, co se stalo, a mohu říct, že byl naštvaný na mě i na tu paní, které nás svěřil. Slyšel jsem tu dívku, jak v zadní části domu křičí. Otec nám dal sklenici mléka a řekl nám, abychom si sedli. Odešel do ložnice promluvit si s tou mladou ženou, ale ona ho neposlouchala a zřejmě vyskočila, utekla do koupelny a tam se zamkla. Slyšeli jsme otce, jak na ni mluví a prosí ji, aby otevřela dveře, ale ona odmítla.

Otec jí nakonec pohrozil, že pokud neotevře, tak vyrazí dveře. Pak jsme slyšeli, jak mu říká, že se zabije. To ho muselo vystrašit, protože začal kopat do dveří. Ta mladá žena najednou dveře otevřela a proběhla kolem otce do ložnice. Vešel do koupelny a slyšeli jsme, jak říká: „Proboha!“ Potom telefonoval doktorovi, že vypila plnou lahvičku jódu. V té době jí už bylo strašně špatně a nepřetržitě zvracela. Doktor mu řekl, aby ji hned přivezl do nemocnice. Otec řekl mně a sestře, abychom se odtamtud ani nehnuli, že bude hned zpátky. Šel do ložnice, ženu zvedl, odnesl ji do auta a odvezl do nemocnice.

Tu mladou ženu jsme už nikdy neviděli.

V té době jsem skutečně vůbec nechápal, co se děje, ale po letech jsem na tu událost mnohokrát myslel a došlo mi, že můj otec tu mladou ženu požádal, aby žila s ním a neřekl jí, že je ženatý a má dvě děti. Když jsme vešli do domu, tak jsme to úplně podělali. Otec se rozhodl, že se znovu vrátíme ke starému režimu, jaký jsme vedli před naší cestou do San Franciska za matkou. Zdá se, že v tomto období začal můj život nabírat velice negativní trend.

Zhoršil jsem se ve škole a stal se ze mne jakýsi školní tyran. Neustále jsem s někým vyvolával rvačky. Byl jsem pyšný na to, že dokážu zmlátit kohokoliv bez ohledu na to, jak je velký. Kvůli tomu jsem si nesměl hrát s mnoha dětmi, které bydlely v našem sousedství.

Vzpomínám si, že jsem se skamarádil s klukem jménem Ernest Rassmussen. Dost často jsem chodil k němu domů. Měl tolik bratrů, že jsem ani nevěděl, jak se všichni jmenují, ani kolik jich vlastně je. Brzy jsem zjistil, že když tam přijdu v době večeře, stačí, že prostě vejdu do kuchyně, sednu si a někdo mi dá najíst. Nejedli žádná fajnová jídla, ale pokud měl člověk rád fazole, dušené hovězí, špagety a takové podobné věci, tak se dosyta najedl. Jeho matka musela mít ráda děti a vaření, protože to byla skutečně šťastná rodina.

Setkal jsem se také s klukem, kterého jsem strašně nenáviděl. Jmenoval se James Pichlesimer. Dokonce ještě i po padesáti letech si pořád vybavuji pár incidentů spojených s tímhle klukem.

Vzpomínám si, jak jsme si jednou hráli a z nějakého důvodu jsme se začali hádat. Já jsem ho praštil, on upadl, udeřil se do hlavy a omdlel. Utekl jsem domů a nechal ho tam ležet. Měl jsem strach, ale také jsem byl spokojený sám se sebou, že po jedné mé ráně ztratil vědomí. Ovšem přivodilo mi to můj první střet se zákonem.

K té události došlo brzy odpoledne, a když se můj otec vrátil z práce, už jsem na ni zapomněl. Večeřeli jsme a někdo zaklepal na dveře. Otec otevřel a venku stáli dva policisté z richmondské policejní stanice. Jakmile jsem je uviděl, vzpomněl jsem si na tu rvačku a pomyslel jsem si, že James asi musel umřít. Okamžitě mě zachvátila hrůza.

Když se zeptali otce, jestli tady bydlím, věděl jsem, že půjdu do lapáku.

Otec mě zavolal ke dveřím a jeden z těch policistů řekl, že chtějí se mnou mluvit o stížnosti, kterou dostali. Požádali mě, abych jim popsal, co se stalo a jestli jsem udeřil mladého Jamese Pichlesimera. Přiznal jsem, že ano. Oni pak začali naznačovat, že jsem ho praštil kamenem nebo něčím podobným. To nebyla samozřejmě pravda a já jsem jim to řekl. Po několika dalších otázkách zjevně uvěřili, že to byla obyčejná klukovská rvačka a nic víc. Policisté mě přísně napomenuli a odešli. Otec byl na mě strašně naštvaný a trval na tom, abych šel druhý den k tomu klukovi domů a omluvil se za to, co jsem provedl.

Vážně se mi do toho vůbec nechtělo, ale otec prohlásil, že jestli to neudělám, než přijde domů z práce, budu mít velký problém. Řekl, že zavolá jeho rodičům, aby si zkontroloval, jestli jsem udělal, co mi řekl.

A tak jsem druhý den po škole sebral kuráž a šel jsem do domu toho kluka. Zaklepal jsem na dveře a otevřel mi James se svou matkou. Řekl jsem jim, že je mi líto, co jsem včera udělal a že se jdu omluvit. Paní Pichlesimerová byla velice vlídná a řekla, že chápe, že se takové věci mohou stát. Dodala, že mi to odpouští, ale že by byla ráda, kdybych k nim už nechodil a nijak se s Jamesem nestýkal. To mi úplně vyhovovalo, protože jsem si myslel, že to je normální padavka.

Potom, co jeho matka odešla od dveří, je James pootevřel, vystrčil hlavu ven a řekl mi, že pokud jde o ni, může být ta záležitost vyřízená, ale pro něj to neskončilo a ještě si to se mnou vyřídí. Považoval jsem to za obyčejné kecy a šel jsem domů. Když přišel táta z práce, zeptal se mě, jestli jsem se omluvil, jak mi nařídil. Odpověděl jsem mu, že jsem se omluvil a on šel té rodině pro kontrolu zavolat. Byl jsem rád, že jsem udělal, co ode mne chtěl. Na celou tu událost jsem si měsíc nebo tak nějak vůbec nevzpomněl.

Jednou jsem šel do domu jednoho kluka, který bydlel ob dva domy od Jamese. Když jsme si hráli, všiml jsem si, že se Pichlesimerovi chystají na nějakou cestu. Viděli jsme, jak nosí do auta oblečení a kufry. Nijak zvlášť jsem o tom nepřemýšlel kromě toho, že jsem si říkal, jaké to musí být krásné, vyjet si s rodinou o víkendu na výlet. Musel jsem jít domů ještě před tím, než odjeli. Celý víkend jsem strávil doma. Byl to také jeden z mála případů, kdy byl můj otec doma v pátek večer a také celý víkend, aniž by vyrazil na schůzku se svými „kámoši z války“, jak často říkal svým rande s ženami. Mohl se tak za mě zaručit po celý víkend.

V neděli večer někdo zaklepal na přední dveře a můj otec šel otevřít. Byli to ti stejní policisté z Richmondu a chtěli se mnou mluvit. Vůbec jsem netušil, co by mohli chtít. Otec se zeptal na důvod jejich návštěvy a oni mu vysvětlili, že si Pichlesimerovi telefonicky stěžovali, že jsem jim, podle nich, vyplavil během jejich nepřítomnosti dům vodou ze zahradní hadice.

Můj otec jim řekl, že jsem byl celý víkend s ním a nemohl jsem to tedy být já. Policisté pravili, že mu věří, ale stejně mě chtěli vzít na stanici, aby se to vyjasnilo. Otec ještě dodal, že jsem se za ten předchozí incident omluvil a od té doby jsem si s tím klukem nehrál, ani jinak nestýkal. Pak jsem policistům ještě řekl o té jeho výhružce, že si to se mnou vyřídí.

Abych to zkrátil, policie začala věřit otci a mně a vrátila se k Jamesovi, aby si s ním znovu promluvila. Později večer jsme se dověděli, co se stalo. Když jeho rodina nakládala věci do auta, šel k zadní straně domu, otevřel okno do ložnice, strčil dovnitř zahradní hadici a pustil vodu. Pak se vrátil k rodičům a odjeli na víkend. Když se vrátili domů a otevřeli dveře, vyvalila se na ně voda jako by to byla řeka. Většina jejich domu a nábytku byla zničená. Byl to James, kdo vyslovil podezření, že jsem to udělal já. Byl to jeho způsob, jak se mi pomstít za problémy, které jsme mezi sebou měli. Jsem si jistý, že by se mu to podařilo, kdyby ho policie neobelstila nebo se nějak neprozradil sám, když ho vyslýchala podruhé.

Krátce po té epizodě se otec rozhodl rozvést se s mou matkou. Nevím proč, ale mě a Kay svěřili do péče soudu. Vzali ji z rodiny, do které ji otec dal, a mě vzali otci. Dostali jsme se do polepšovny v malém městě Martinez.

Pokud vím, byli jsme tam jediné dvě děti. Co si vzpomínám, bylo to poprvé v mém životě, kdy jsem nemohl přijít a odejít kdy jsem chtěl. Na oknech v místnosti, kde jsem v noci spal a v denní místnosti, kde jsem se zdržoval přes den, bylo silné kovové pletivo. Nevím, kde přespávala Kay, ale vzhledem k jejímu věku to bylo někde, kde byla pod dohledem a měla celodenní péči.

Myslím, že jí musely být asi čtyři roky a mně bylo deset nebo jedenáct. V noci jsem byl zamknutý ve zvláštním pokojíku mimo denní místnost.

Nebyl jsem izolovaný, protože sem stále přicházeli a odcházeli lidé, ale byl jsem osamělý. Vzpomínám si, jak jsem se díval skrz to pletivo z okna a přál jsem si, abych byl doma a aby se všechno nějak urovnalo, aby byli moji rodiče zase spolu a žili jsme zase jako rodina. Stýskalo se mi po matce, i když jsem věděl, že nebyla dobrou manželkou ani matkou. Říkal jsem si také, jestli se z té polepšovny vůbec někdy dostanu, protože jsem se cítil uvězněný, osamělý a zapomenutý. Ten stejný pocit jsem měl v pozdějších letech neustále.

Během dne to nebylo tak špatné, protože jsem byl spolu s Kay. Za těch několik týdnů, co jsme tam byli, nás otec asi dvakrát nebo třikrát navštívil. Na jeho návštěvy jsem se těšil a udržovaly mě v naději.

Vzpomínám si, jak jednou přišel. Bylo to po návštěvních hodinách a oni ho už nechtěli pustit dovnitř. Nějak našel okno mého pokoje, přišel k němu a několik minut si se mnou povídal. Nikdy nezapomenu na ten pocit, když odcházel. Velkou část té noci jsem probrečel, až jsem nakonec usnul.

Soud rozvod schválil a se sestrou jsme byli svěřeni do výchovy otci. Myslím, že soud trval na tom, aby se jeho péče o nás zlepšila,...

Konec ukázky

Table of Contents

Autorova poznámka

Předmluva

1