Copyright © 2009 By Gerald R. Baron and Joseph F. Moser

Originally published by Edens Veil Media

© Translation Daniel a Vlastimil Dominikovi

ISBN 978-80-87788-07-3

Joseph F. Moser

Příběh amerického stíhacího pilota

sestřeleného nad Francií

2013

Při této příležitosti bych chtěl poděkovat své manželce a rodině za trpělivost a pochopení v posledních 63 letech. Čtyřicet let nevěděli nic nebo jen málo o tom, co jsem zažil po svém zajetí. Z obrázku na stěně věděli, že jsem sloužil v armádě. Trvalo mi mnoho let, než jsem se konečně zbavil ostražitosti a řekl jsem jim a svým přátelům o svých zážitcích a strašných událostech, jichž jsem byl svědkem.

Také bych chtěl poděkovat Geraldovi Baronovi za jeho trpělivost, moudrost a schopnost vyvolat po léta tak hluboce zasuté vzpomínky.

Mnohokrát jsem dostal otázku, jestli bych to všechno udělal znovu, kdybych byl požádán, abych opět sloužil své zemi. Moje odpověď je: „okamžitě!“ Manželka, rodina, přátelé a moje země jsou pro mě vším.

Joe Moser

PŘEDMLUVA

Po více než 40 let obyvatelé malé komunity okresu Whatcom v odlehlém severozápadním cípu kontinentálních Spojených států vítali ve svých domovech tichého plachého tmavovlasého muže. Byl to topenář. Pro možná stovky lidí v Lyndenu, Ferndale, Blaine a Bellinghamu je Joe Moser pořád topenář. Vůbec netušili, že ten malý usměvavý tichý přátelský muž se zářivýma černýma očima a velkýma rukama je skutečným americkým hrdinou. Zdravil je „jak se máte?“ a svou otázku myslel doopravdy. Podával jim pevnou svalnatou ruku, a když se ho zeptali, jak se mu daří, vždycky odpověděl, „fakt dobře!“ s důrazem na to „fakt“!

V poválečných letech si Joe Moser jen párkrát připomněl své hrůzné zážitky stíhacího pilota ve druhé světové válce, přeživšího vězně koncentračního tábora Buchenwald a válečného zajatce. Jednou k tomu došlo začátkem 60. let, asi 15 let po válce. Joe pracoval v dílně firmy Van’s Sheet Metal v Lyndenu, kde vyráběl díly k topení. Jeho pozornost upoutal nějaký hlas.

„Ahoj Joe, víš, kdo jsem?“

Joe vzhlédl. Ten hlas mu někoho připomínal, ale když se podíval na muže jen o něco staršího, než byl on, nepoznal ho.

„Joe, ty mě nepoznáváš?“ zeptal se ten cizí člověk.

„Ne, myslím, že ne,“ řekl Joe a obával se, že ten muž bude zklamaný. „Poznávám váš hlas, ale nevím odkud ho znám.“

„Měl bys poznat můj hlas. Jsi si jistý, že mě neznáš?“

„Je mi líto,“ řekl Joe upřímně. „Neznám.“

„Říká ti něco název ‘Link Trainer’? Já jsem Barry.“

Joe se najednou vrátil do doby svého výcviku jako stíhacího pilota. Aby se připravili na let v těch nejhorších povětrnostních podmínkách nebo na návrat na letiště v noci, piloti se museli učit létat jen podle přístrojů. Nacvičovali to na uzavřeném trenažéru podobném kokpitu letounu se zakrytým výhledem ven, kde byly vidět jen pilotní přístroje. Říkalo se tomu Link Trainer a hlas, který poznal, patřil jeho instruktorovi. Byl to neosobní hlas, který vydával pokyny, povzbuzoval a opravoval. Občas jim ten hlas oznamoval, že havarovali.

Barry se přestěhoval do Sumasu, jednoho z těch malých měst na severozápadě, a vyhledal Joea. Ale takových připomenutí vzrušujících dní jako mladého špičkového stíhacího pilota, který mohl létat na nejrychlejší americké stíhačce, bylo málo a v dlouhých odstupech od sebe. Joe žil klidný a nenápadný život, vychovával čtyři dcery a syna, s manželkou Jean měl radost ze sportovních aktivit svých dětí, pracoval a navštěvoval katolický kostel sv. Josefa ve Ferndale, kam chodil už jako malé dítě.

Nikdo ze zákazníků, kteří viděli Joea rychle a tiše pracovat, vůbec netušil, že je v jejich domě člověk, který jako jeden z mála na světě zažil ty nejtemnější činy Hitlerovy vlády. Člověka, který osobně poznal téměř neuvěřitelnou nelidskost koncentračního tábora Buchenwald, unikl popravě, zacházeli s ním jako s teroristou a potom skončil právě v té místnosti, odkud byl vykopán nejznámější útěkový tunel na světě. Nemohli vědět o síle a odvaze tohoto muže, který bojoval o život během několikadenního pochodu smrti v mrazu a sněhové vánici. Nedokázali si představit, jaké to je na pětidenní cestě vlakem v srpnovém vedru s dalšími 90 vyděšenými muži namačkanými v prostoru o velikosti malého obývacího pokoje – bez jídla a vody. Nevěděli, že Joe byl schopný a zkušený stíhací pilot, který víc než dost přispěl k vítězství v Evropě. Nedokázali pochopit, jak tenhle mírný a tichý muž mohl jen o vlas uniknout smrti při havárii své stíhačky na poli francouzského sedláka.

V této knize si přečtete příběh, který Joe po desetiletí nevyprávěl ani své nejužší rodině. A dozvíte se proč. Jsem velmi šťastný, že se mohu s vámi o tento příběh podělit. Dostal jsem se k němu přes svého dobrého přítele Franka Imhofa, Joeova bratrance, syna Joeova strýce Franka. Frank mi několik let vyprávěl o Joeovi, ale sám toho o jeho životním příběhu věděl jen málo. Nakonec nás v září roku 2006 seznámil a já jsem brzy souhlasil s tím, že Joeův příběh napíšu.

Setkání s Joem a vyslechnutí jeho zážitků patří k nejpoutavějším událostem v mém životě. Doufám, že jsem nejen pravdivě popsal události, které zažil, ale také klidnou sílu a nádherného ducha tohoto zdánlivě obyčejného muže. Je to trvalá připomínka toho, že nikdo z nás není obyčejný. Právě z toho se rodí činy obětavosti a odvahy, díky kterým žijeme svobodný, úspěšný a smysluplný život.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji Joemu a Jean Moserovým za vyprávění jejich příběhu a laskavé snášení mých prodlení. Frankovi a Patti Imhofovým děkuji za jejich velké přátelství a podporu, povzbuzování a umožnění tohoto projektu. Nakonec děkuji manželce Lynne, našim dospělým dětem a sedmi vnoučatům za jejich podněcování a ochotu dělit se o náš drahocenný čas na tomto projektu.

Kromě těch výše uvedených hráli důležitou roli v tom, aby se vám dostala tato kniha do rukou, i další lidé. Gabriel Rodriguez udělal několik krásných portrétů Joea, digitalizoval a připravil většinu fotografií, navrhl první obálku a vzhled stránek. Pomáhal také s webovými stránkami, používanými během psaní knihy. Shawn Olson udělal většinu redakce textu, jeho úprav a uspořádání stránek. Brandon Allen navrhl konečnou podobu obálky. Závěrečnou kontrolu provedl Jason Glover, můj dlouholetý kolega v Baron&Company. Naše dobrá přítelkyně Patti Ennenová nabídla své redakční zkušenosti pro závěrečné dopracování. Rob Takamura z Applied Digital Imaging poskytl velkou pomoc při technické přípravě a tisku.

Gerald Baron

VELITELEM ROJE

Den byl zamžený a horký. Bylo 13. srpna 1944. Dokonce i ve třech tisících metrech panovalo horko a dusno s oparem, ve kterém mi nebylo moc dobře. Cítil jsem se jako zabalený v teplé dece, i když bych raději uvítal chladný vítr. Možná jsem se ten den potil o trochu víc, což by bylo pochopitelné, jelikož to byl můj první let jako velitele roje. Bylo nás tam dvanáct ze 429. stíhací letky 47. stíhací skupiny útočících ten den na nepřítele nad Francií. Tři roje po čtyřech letounech. Naší skupině čtyř P-38 Lightningů byl pro tento den přidělen volací signál „Censor Red“. Tak jsem se stal „Censor Red Leaderem“.

Neustále jsem očima sledoval okolí. Bylo těžké vše zvládnout nacpaný do kokpitu v pilotní kombinéze, přetlakovém obleku, s koženou kuklou, brýlemi a kyslíkovou maskou. Seděl jsem na nafukovacím člunu s padákem připoutaným na zádech. Byl to těsný prostor s malými možnostmi pohybu. Nejlepší ochranou, kterou pilot měl, byl pár dobrých očí neustále sledující oblohu nad sebou, pod sebou a všude kolem. Stále platilo, že vás dostane nepřítel, kterého nevidíte.

Ostrý zrak byl při doprovodu bombardérů rozhodně nutností. Ten den to byl můj 44. bojový let, z nichž bylo mnoho doprovodů bombardérů. V našich dvoumotorových stíhačkách jsme často letěli ve výšce tří kilometrů a bedlivě jsme hlídali naše velké bratry pod námi nesoucí výbušné náklady, o kterých jsme věřili, že vedou ke konci téhle strašlivé války.

Při těchto letech byla hrozná zima. V deseti kilometrech se teplota běžně pohybovala hluboko pod nulou a my létali rychlostí kolem pěti set kilometrů za hodinu. Stíhačka P-38 měla u mnoha spojeneckých pilotů špatnou pověst pro nedostatek tepla v kokpitu a také kvůli zamlžování přístrojové desky a čelního skla zkondenzovanou vlhkostí. Ale já jsem to letadlo miloval a stále ho miluji. Během všech těch nebezpečných eskortních misí jsem se nikdy nedostal do vzdušného souboje hlavně proto, že náš letoun se dvěma trupy byl příliš velký stroj a pro Němce velmi viditelný. Ti se v této fázi války snažili zachovat co nejvíce svých stíhaček v provozu. Prostě se nám vyhýbali.

Tento den byly ty otupující lety v deseti kilometrech jen vzdálenou vzpomínkou a zdály se hračkou ve srovnání s tím, co jsme zažívali v posledních pár týdnech. To, co nám dříve rozbušilo srdce jako sprinterovi na konci závodu, nám najednou připadalo jako rutinní cvičné lety. To proto, že od vylodění v Normandii 6. června 1944 byla naším hlavním posláním podpora pozemních jednotek. Nejdůležitějším úkolem 19. letecké skupiny, které jsem byl členem, bylo útočit na pozemní cíle pumami a kulomety, abychom pomohli pozemním jednotkám pod námi, jež se zoufale snažily uchytit se na evropské pevnině víc než drápkem.

Zní to trochu jednoduše a může se zdát, že jsme měli veškeré výhody. Naším úkolem bylo najít a útočit na všechny nepřátelské cíle, které vypadaly tak, že by mohly pomoci udržet německá postavení v západní Francii. Spojenci se první den invaze dostali na pláže, ale pak trvalo týdny, než se dostali dál. Němci bojovali tvrdě a přisouvali veškeré posily, které mohli, a naším úkolem bylo tohle co nejvíce narušit. Cílem bylo vše, co se pohybovalo na silnicích nebo kolejích. Teď, když válka zuřila v okolí, se místní obyvatelé raději drželi zpátky. A náklaďáky, vlaky, auta a motocykly používaly téměř jistě jen nepřátelské jednotky.

Prvních pár týdnů po vylodění jsme létali ze základny ve Warmwellu v Anglii, jedné z nejbližších spojeneckých základen od bojišť v Normandii. Zatímco my jsme si užívali pohodlí návratu do bezpečí v Anglii a armádního ubytování, ne všichni z nás byli tak šťastní. Ve skutečnosti jsme před tímto letem 13. srpna ztratili čtvrtinu letky - včetně velícího důstojníka naší letky kapitána Merleho Larsona, který byl sestřelen 21. června. Kapitán Larson byl skvělý důstojník a náš nejzkušenější pilot, který měl za sebou mnoho bojových letů v severní Africe. Také tam byl sestřelen, ale dokázal se dostat ke spojeneckým liniím. A my doufali, že se mu to podaří i tentokrát.

Byl to flak, který dostal kapitána dolů, stejně jako většinu ostatních, které jsme ztratili. Flak byla protiletadlová zbraň, které jsme se nyní obávali víc než nepřátelských letadel. Od německé luftwaffe samozřejmě stále hrozilo nebezpečí. Proti našim bombardovacím a stíhacím misím občas vzlétaly Messerschmitty Bf-109 a Focke-Wulfy FW-190. Ale flak byl nejnebezpečnější a nejobávanější.

Když jsem prohledával terén a hledal možné cíle a pod odřenou koženou kuklou mi stékal po stranách hlavy pot, většinou jsem myslel na flak. Protiletadlová obrana nám při našich eskortních misích dělala největší starosti. Ale i hodně vychvalovaný protiletadlový kanón ráže 88 mm měl maximální dostřel asi 7500 metrů. Když jsme sledovali nebezpečné špinavě šedé obláčky nějakých 2000 metrů pod námi, dokázali jsme se s chladem nahoře v 10 000 metrech srovnat. Mnohokrát jsem si na těchto misích říkal, jaké mám štěstí, že jsem v bezpečí nad těmi výbuchy, které se někdy zdály být tak hustě vedle sebe, že by se dalo skákat z jednoho na druhý.

Byli jsme asi 20 minut letu od naší základny poblíž Isigny-sur-Mer. Základna se jmenovala Neuilly, protože byla blízko malé vesničky jménem Neuilly de Foret. Říkám tomu základna, ale nebylo to víc než pole, které bylo jen před pár dny srovnáno, a buldozery odstranily nádherné živé ploty, aby udělaly prostor pro přistávací dráhu pro naše stíhačky. Po celé dráze byly položeny ocelové rošty a my jsme se pustili do práce. Na naší nové venkovské základně jsme přistáli 6. srpna, jen týden před tímto letem, a stále jsme se tu zabydlovali. Byl to skvělý pocit být zase na kontinentální pevnině a dny byly vyplněné vzrušujícími zprávami o nyní rychlém postupu spojeneckých vojsk Francií.

Naše nová základna byla velice blízko plážím, které se nyní staly po celém světě známé jako Utah a Omaha. Isigny je přímo na jih od zálivu, který dělí tato dvě velká bojiště. Před dvěma měsíci se naši spolubojovníci z Ameriky, Británie, Kanady a jiných zemí vylodili na těchto plážích a mnozí z nich, hlavně na Utahu, ztratili své sny, naději a životy.

Spojencům trvalo týdny, než se dostali dál od pláží. Po tvrdých bojích v polích a mezi živými ploty v Normandii prolomila americká 1. armáda pod velením generálů Hodgese a Pattona tuhou obranu a zahájila velký postup na východ na Paříž. K průlomu došlo na konci července. My jsme první týden v srpnu přistávali s našimi letadly a zabydlovali se v této teprve nedávno osvobozené zemědělské krajině.

Byl to divný a trochu znepokojující pocit vidět Francii ze země. Samozřejmě jsme ji viděli po vylodění spojeneckých vojsk mnohokrát ze vzduchu, když jsme bombardovali a ostřelovali nepřátelské cíle. Ale teď jsme byli ve Francii a žili ve stanech na pozemcích, které ještě před pár dny byly domovem a živobytím nějakého sedláka. Myslel jsem na náš rodinný statek ve Ferndale ve státě Washington blízko kanadské hranice. Jak bych se cítil, kdyby půda, kterou jsem tak miloval, byla ničena tak, aby na ní mohly přistávat tyto hlučné stroje. Ale těch pár Francouzů, které jsme po našem příjezdu potkali, se vyjádřilo velice jasně, že jsou nesmírně šťastní, že nás tu vidí a nemohli se dočkat, až zbavíme zemi nenáviděných okupantů.

Mlžný opar byl i v 1200 metrech tak hustý, že jsme neviděli moc daleko před sebe. Obával jsem se, že to nebude trvat dlouho a ztratíme se navzájem. Zůstávat blízko u sebe byla za těchto okolností naše nejlepší obrana proti německým stíhačům i proti flaku. Náš roj čtyř letounů byl organizován do dvou skupin, vždy velitel a jeho dvojka. Úkolem dvojky bylo následovat velitele o něco níž těsně za ním a trochu napravo a krýt ho. Byla to nejúčinnější metoda vyvinutá pro vzdušné souboje. Protože zatímco velitel se věnoval útoku na nepřítele, dvojka prohledávala oblohu, hledala dalšího nepřítele a kryla útočící letoun zezadu. Tato formace byla také velmi důležitá během těchto bombardovacích a ostřelovacích náletů, hlavně proto, že pokud se veliteli něco přihodilo, dvojka by věděla, co se stalo, jaký byl problém a kde k tomu došlo, a mohla přivolat potřebnou pomoc a dát vědět pozemním jednotkám, kde šel pilot k zemi.

Když jsem spatřil slibně vyhlížející cíl, nařídil jsem útok a naše čtyřčlenná skupina zamířila dolů společně. Nejprve já a moje dvojka, následováni druhým velitelem a jeho dvojkou, ale ne příliš těsně za námi, tak jak nás to učil kapitán Glass. Jeden z mých kolegů z letky, poručík Moore, před nedávnem zahynul. Dne 14. července následoval svého velitele při pumovém útoku na most. Velitel odhodil pumy, když už byli velice nízko a tlaková vlna výbuchu převrátila ve vzduchu Mooreovu velkou stíhačku, která kvůli tomu narazila do kamenné budovy. Krásný a výkonný letoun a další statečný, mladý jedenadvacetiletý pilot navždy zmizeli v kouli explodujícího paliva a kovu. Bylo mnoho způsobů, jakými vás mohla tato metoda boje dostat.

To ráno jsem si na předletové poradě všechny ty možnosti velmi dobře uvědomoval. Naše rutina byla velmi jednoduchá. Odpoledne byl na stěně stanu, kde se porady konaly, vyvěšen seznam pilotů, kteří byli určeni pro ranní let. Kompletní letka měla 16 letounů, ale většinu dní jsme byli rádi, když jsme kvůli opravám, pilotům potřebujícím odpočinek nebo jiným důvodům dostali do vzduchu 12 strojů. Mé jméno se 13. srpna objevilo na seznamu na bombardovací let. Byla to neděle, ale ve válce nejsou žádné dny odpočinku.

V půl sedmé ráno prošel seržant stany a budil ty piloty, kteří byli naplánováni na let. Jsem kluk ze statku, takže půl sedmé pro mne nebylo brzo. Navlékli jsme si světle hnědá vojenská trička a zelené vlněné vojenské kalhoty. Přes ně letecký oblek, v podstatě kombinézu. Pak jsme si obuli boty, ale v tomto horkém počasí jsme si nebrali vysoké těžké vojenské boty. Místo toho jsme nosili lehčí kožené boty po kotníky. Vystoupil jsem ze stanu a hned jsem poznal, že tohle bude jeden z těch parných dnů v půli srpna. Pohlédl jsem na oblohu a všiml si mlžného oparu.

Na rozdíl od Warmwellu se zde snídaně podávala venku a vařila se na otevřeném ohni. Stále vejce v prášku a nějaká černá tekutina, kterou jsme měli považovat za kávu. Někdy měli příslušníci mužstva zodpovědní za vaření po ránu problém roztopit ohně, a tak pomohli plamenům trochou francouzského koňaku, který rychle zapůsobil. Na jídlo jsem myslel téměř neustále a později jsem vzpomínal na všechny ty stížnosti na velikost porcí, které jsme dostávali. Abychom se dověděli, co je přesně naším úkolem, zamířili jsme v 8:30 do stanu na poradu. Když jsme se tam usadili, začínalo už být dost horko.

Poradu vedl major Burl Glass. Major byl velícím důstojníkem 429. letky od chvíle, kdy před rokem, v srpnu 1943, vznikla v kalifornském Glendale. Tenkrát byl kapitánem a byl povýšen na majora v den, na který nikdy nezapomenu - po návratu z našeho prvního bojového letu jako celé jednotky nad Francii. To bylo 30. dubna 1944. Jak dávno se to teď zdálo.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Poděkování

Velitelem roje