Martin Komárek

Moc

nemocných

Dvacet pět příběhů těch,

co nám to zvorali

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Martin Komárek, 2014

Foto obálka © Mafra, 2014

Fotokoláž obálka © Tomáš Řízek, 2014

Foto příloha © ČTK, 2014

(ČTK/Burian Michal, Doležal Michal, Herman Jiří, Krumphanzl Michal, Němec Zdeněk, Peška Stanislav, Richter Jaroslav, Šimánek Vít, Šimková Veronika, Šulová Kateřina, Třeštík Jan, Volfík René, Vondrouš Roman, Zavoral Libor, Zbyněk Stanislav, Zehl Igor, ČTK/AP/Jerome Delay, Roberto Candia)

ISBN 978-80-7252-545-4

Příběh euforie

(1989–2014)

V domě na nábřeží jsme s lidmi z jazzové sekce dokončovali projekt kulturního časopisu. Měl být pravdivý, moderní, a přitom přijatelný pro tehdejší svazáky. Pamatuji, že tam byl s námi Joska Skalník, později nařčený z udávání, rozhodně ale úžasný člověk. My jsme byli parta studentů, já byl novinář z normalizační Mladé fronty.

Časopis se měl jmenovat Artur.

Najednou slyšíme nezvyklý hluk.

Joska otevřel okno.

Nábřeží bylo plné lidí s českými vlajkami.

Skandovali: Češi, pojďte s náma…

A policajt nikde žádný.

Seběhli jsme dolů a šli s nimi na Václavák.

Byl 20. listopad 1989.

Skutečný začátek pokojného převratu, datum 17. listopadu, je mýtus. Tehdy zbila politická policie pokojný průvod studentů.

O víkendu se začali dávat dohromady disidenti a herci.

Lidový protest vypukl v pondělí 20. listopadu.

Krom Rumunska jsme byli poslední, kdo pochopil, že Gorbačov hodil ručník do ringu a umyl si nad satrapy ze satelitních států ruce. Tehdejší český vládce, jak už je v našich dějinách zvykem, mírně slabomyslný Miloš Jakeš, byl jako kůl v plotě.

My se ale pořád báli.

Dorazili jsme na Václavák.

Byl plný.

Málem jsem se rozplakal. Ano, to je ono.

Bylo to tady.

Šťastný vodopád svobody zahříval demonstranty v mrazivém listopadu.

V budově pražské Laterny magiky se formovala budoucí moc.

Laterna magika. Tehdy mi nepřišlo, jak příznačné je tohle slovo, znamenající stínové mámení, pro počátky i budoucnost českého státu.

Místo něčeho pevného černé divadlo.

Kdo pamatuje tu dobu, ten ví, že je srovnatelná snad jen s vichrem životní lásky. Všechno je dobře, všem je odpuštěno. Celý svět vás miluje a klepe vám na ramena.

Havel cinká klíči.

Kryl a Gott pějí hymnu. (Oba zkušení umělci pochopili, že taková neplacená reklama pro jejich desky je jako mana z nebes.)

Zkušení komunisté, svazáci a estébáci mezitím vydávají nové moci jen ta území, která vydat musí. Balí své poklady do truhel a startují novou dráhu milionářů a multimilionářů.

Bývalí disidenti si dělí moc a sní o restitucích.

…

Dav na náměstí mával klíči, byl šťasten, ale nebyl ničím jiným než klakou.

Popravdě řečeno, jsem rád, že jsem byl součástí této nevinné klaky a ne kšeftů, které se děly ve stínovém divadle.

Nekonečné možnosti mávaly křídly.

…

Projíždím libereckým krajem. Miluju zdejší přírodu, která je možná nejhezčí v Evropě. Stydím se za neopravené fasády, rozpadlá nádraží, za smutné povaleče v montérkách. Za omšelé trhy.

Za dvacet pět let jsme nebyli schopni opravit fasády.

V pankejtech rostou kopřivy.

Díry v asfaltu všude.

Doprava svedená do jednoho pruhu.

Smradlavé hospody.

Nerudní, smutní, tlustí lidé.

Uplynulo dvacet pět let od doby, kdy jsme cinkali klíči.

Dvacet pět let.

Dvacet pět let po zničující válce, kterou Němci beze zbytku zavinili a děsivě prohráli, se psal rok 1970. Spolkové Německo bylo vedoucí hospodářskou mocností. Bylo obnoveno a mělo před sebou skvělou budoucnost.

Proč nedokázala ne vlastní vinou porobená země za dvacet pět let něco podobného? Proč se potácíme od krize ke krizi a nejsme schopni se přiblížit ani o píď kultuře a prosperitě západních zemí?

O tom pojednává tato kniha.

Přináší příběhy, které nesmíme opakovat.

A snad i povzbuzení pro příštích dvacet pět let.

Před pětadvaceti lety nikdo nepochyboval, že dnes budeme na úrovni Rakouska, ba ho předčíme.

Teď jsme procitli z mokrých snů.

Měli jsme holé ruce.

A jak tehdy předpověděl kreslíř Jiránek, máme holé pr...

Příběh

Milouše

Jakeše

(1989)

„Rusáci“, jak jsme jim říkali, přišli 20. srpna. Jako vždycky v dějinách oslavujeme, nebo oplakáváme špatné datum. Okupace začala 20. ne 21. srpna.

Nikdo přesně nevěděl, jak se vládne. Bylo jisto, že vládce dosazuje Kreml. V srpnu 68 dobyla bez odporu naší armády ruská vojska Prahu. Legitimní vládci byli uneseni a donuceni podepsat souhlas s okupací. Udělali to všichni krom Františka Kriegla.

Jakési špičky komunistické strany nahradila druhá či třetí liga, která schválila ruskou okupaci. Problém nebyl v tom, že schvalovali okupaci, problém byl v tom, že to tehdy mohl udělat jen úplný blb, nebo vypočítavý skunk. Nové vedení státu bylo tedy složeno z úplných blbů a vypočítavých skunků.

V druhé vlně se na jejich stranu přidali i řádní občané, kteří se báli emigrovat a chtěli, aby jejich děcka měla co na zub.

Lidé, kteří se stali vládci, museli vědět, že jsou zrádci národa.

Chytrý politik Husák, někdy i odvážný, se jim postavil do čela. Bral to jako machiavellistickou hru. K ruce mu v tomto byl zcela bezcharakterní Štrougal. Kdysi muž pražského jara dal svůj intelekt do služeb Husákovy okupační vlády. Pokud však chtěl brzdit zvěrstva okupantů, byl zcela neúspěšný. Pokud si chtěl pomoci k majetku a pohodlí, dařilo se mu to docela slušně.

Milouš Jakeš byl funkcionář.

Funkcionář obecně byl člověk, který se zjevně podílel na útlaku a díky této činnosti postupoval funkcionářsky dál. Nezáleželo na tom, co uměl a jak, ale na tom, jak si vedl ve funkcionářské přípravě.

Když ji zvládl, mohl se dostat až na vrchol žebříčku.

A to byl Milouš Jakeš. Nedovtipný nevzdělanec, nezajímavý a šedý.

Dnes se smějeme řečnickým proudům některých politiků. Ale i ten nejnešikovnější z nich je proti Jakešovi hotovým Demosthenem. Z dnešního hlediska je sotva pochopitelné, že se někdo takový mohl stát tajemníkem a později dokonce generálním tajemníkem. Každý spolek má přeci podle Darwina jistou tendenci k sebezáchově. A postavit do čela někoho zcela neschopného můžeme přeci jen tehdy, když je loutkou v rukou někoho všehoschopného, kdo nechce nebo ještě nechce do čela. (Podobně to udělal Vít Bárta s Radkem Johnem, když založil Věci veřejné.)

Jenže Jakeš nebyl něčí loutkou.

Abychom to pochopili, musíme se vrátit až do dob stalinismu.

Stalin vytvořil systém vlády, který převzal od Ivana Hrozného. Spočíval v tom, že nikdo z jeho blízkých, ani žádný národ, ani žádná vrstva, si nemohou být jisty přežitím. Své oběti vybíral náhodně. Kdokoli mohl uléhat obklopen slávou a bohatstvím, aby se probudil jako sprostý zrádce, který bude několik dní mučen a potom zastřelen či oběšen, jeho jméno vymazáno z paměti a celá jeho rodina odeslána do koncentračního tábora. Diktátorova pěst takto plenila tu rolníky, jindy inteligenci, důstojnictvo. U Hitlera si jeho zrůdy mohly být jisty jeho loajalitou, pokud samy zůstaly loajální. U Stalina i ten nejbližší oblíbenec nevěděl, co ho čeká zítra.

Země se třásla děsem.

Čeští komunisté pod vedením prohnaného Gottwalda pomáhali vytvářet lživý obraz Sovětského svazu jakožto země, kde je budován komunismus. Ve skutečnosti Stalin modernizoval zemi za cenu nesmírných lidských obětí, aby zvýšil její bojeschopnost a mohl rozšířit ruský vliv. Postupoval ve šlépějích carů a oslavovaní dělníci a rolníci zůstali bezprávnými mužiky. Žádný komunismus nikdy neexistoval. Tato utopická Marxova myšlenka se stala slovem, které zakrývalo nebývalé zotročení vlastního obyvatelstva a snahu rozšířit impérium.

Pohádkám o světlých zítřcích a společnosti hrdých nových lidí, kteří jsou si rovni a nezištně pracují pro svou zemi, však uvěřili i mnozí intelektuálové. Ba dokonce i ti, kteří navštívili SSSR, jako Julius Fučík. Tento inteligentní a srdnatý člověk nemohl nevidět zemi prolezlou strachem jako červy, nemohl pod propagandistickým pozlátkem nevidět skutečnou hmotnou i mravní bídu. Podobně nemohli nevidět mezinárodní inspektoři v Terezíně za fasádou spokojených Židů, které jim předváděli dozorci, jejich skutečný úděsný osud. Jak pro Fučíka, tak pro inspektory bylo pohodlnější věřit chlácholivé představě než vlastním smyslům a rozumu.

Gottwald, který za války emigroval do Moskvy spolu se špičkami komunistické strany, zažil onen velký děs, který šířil Stalin. Kdokoliv z emigrantů mohl být zastřelen jako zrádce. Stalin dokázal vytvořit i z vůdců komunistických stran ustrašené ovce, kteří k němu vzhlíželi jako Aztékové ke svým hrozným bohům, na jejichž rozkaz vyřezávali živým lidem srdce.

Naši komunističtí vůdcové se naučili zabíjet, aby nebyli zabiti. Šílenou nejistotu si zpříjemňovali bujarými pitkami. Bez alkoholového sedativa nebyli schopni žít, stejně jako Rusové. Věrchuška potřebovala zapomenout na svůj strach, porobený lid a bídu.

Když komunisté převzali moc, začali vypuzovat a vyvražďovat potenciální nepřátele, a také se začali vraždit mezi sebou. Okázalé procesy a popravy měly vzbudit stejný děs, jaký ovládl nešťastnou ruskou zemi. Většina Čechů neprojevila velkou zmužilost pod německým panstvím. Teď se poddali ještě rychleji, a mnozí dokonce s nadšením a vírou, neboť jako Fučík znásilnili své smysly a rozum a věřili, že stavby přehrad a zastaralých továren a zpěv Kohoutových písní přinesou v budoucnu jakési štěstí pro všechny.

Veškeré svobodné projevy, které by zpochybnily toto budoucí štěstí, byly zakázány a trestány vězením.

Stalin měl k neštěstí světa tužší kořínek než Lenin, ale naštěstí zase ne tak tuhý, jako Mao. Jeho nohsledi si chtěli uchovat vládu, ale už nechtěli šířit nesnesitelný teror. Zatímco Rusové, když se jim uleví, sami touží po tvrdším chomoutu (kdo to kdy pochopí?), tak Češi sice nejsou v boji za svobodu ochotni obětovat mnoho, ale když se rozdává zadarmo, klidně stojí dlouhou frontu.

Vláda, které se zmocnili takzvaní komunisté, byla zcela nelegitimní. Moc se nezískávala volbami, ale zcela nejasnými cestami k zajištění si podpory Kremlu. Kreml, zmítaný vnitřními válkami o život místních funkcionářů, nevěděl, koho podpořit. Nebylo jasné, kdo má správné telefonní číslo.

Vládci země se tak stali nevýrazní funkcionáři, tak jako Zápotocký a Novotný, stále zcela věrní Rusku, ale neschopní jakékoli politiky.

Zatím se komunistická strana, která ovládala stát, měnila. Přicházelo do ní čím dál více pragmatiků, vědců, ekonomů a právníků, kteří bez ní nemohli uplatnit své schopnosti. Přirozeným výběrem se zmocnili míst, která dříve zastávaly dělnické kádry. Vypuklo pražské jaro. Socialismus s lidskou tváří je stejný nesmysl, jako tygr přítel jelenů, ale pod tímto heslem začala pokojná revoluce.

Proti vzpourám v Polsku a v Maďarsku to byl na první pohled zbabělý pokus vedený samotnými stranickými tajemníky. Pravda je však jinde. Zatímco vzpoury mohli ruští Stalinovi pohrobci vydávat za kontrarevoluci, zde se vše dělo podle pravidel. Strana a vláda jen dočista uplatňovala vše, co se psalo v médiích. Naslouchala lidu, dala průchod vnitrostranické demokracii, nabídla podíl na řízení společnosti nestraníkům.

Z dnešního pohledu vcelku zrůdná slova.

Tehdy to byla revoluce.

Obdivoval ji Západ.

A Kreml nemohl formálně říci ani slovo.

Formálně ne.

Brežněv, konzervativní chán SSSR, patrně nabídl Dubčekovi, tehdejšímu vůdci ČSSR, aby potlačil svobodu sám. Dubček patrně odmítl.

Československo stále žilo v nepochopitelné víře v ruskou dobrotu. Už obrozenci říkávali, že nebude dobře, dokud se kozácký kůň nenapije z Vltavy. Přiblblá teorie panslavismu mlžila oči nešťastného politického antitalenta Beneše. Češi a Slováci věřili, že se s východními bratry dohodnou. Mnozí dokonce pořád věřili v jakýsi komunismus.

20. srpna je překvapila globální politika. Rusové v souladu se zájmy impéria vojensky obsadili zemi.

Lidový odpor trval několik měsíců, potom byl zlomen terorem, nešlo ale už o život, jen o živobytí. Západní mocnosti ponechaly Československo jeho osudu podobně, jako o třicet let dříve, kdy podepsaly hanebnou mnichovskou dohodu. Teď alespoň skýtaly azyl uprchlíkům.

V Praze se zmocnili vlády ti, kdo se přihlásili k okupaci. Nebylo ani jasné, kdo zrovna má podporu nějakého pána z Kremlu. Rusko vědělo, že česká revoluce by rozvrátila impérium, ale nevědělo, co dělat dál. Z hlediska zvráceného pohledu Brežněva a spol. bylo skvělé mít tanky a rakety pár kroků od Německa, netrápili se tím, že ty rakety jsou mizerné a soldáti, kteří je mají odpálit, nevycvičení a nevěrní. Jenže Rusové si celé své dějiny o sobě něco nalhávají, nalhávají si svou výjimečnost, nalhávají si, že jejich chudoba není daň za neschopnost, nýbrž oběť ve prospěch celého světa.

Češi se naopak utvrdili v podobně ostudném bludu: že jsou obětí mocností. Že mají holubičí povahu.

Pravda je, že proti ruské okupaci, na rozdíl od německé, se bojovat nedalo. Armáda byla v područí ruské, lidé nebyli ozbrojeni a byli zaskočeni. Komunisté vedení Dubčekem do poslední chvíle věřili, že Brežněvovi vysvětlí, že socialismus s lidskou tváří je správná cesta. Dubček a spol. nepochopili, že o žádný socialismus nikdy nešlo, že jde o ruské impérium a to se rozpíná, pokud nenarazí.

V Československu nemohlo narazit.

Brutální znásilnění státu, který se nemohl nijak bránit, se stalo a muselo sestát.

Co se však nemuselo stát?

Nástup nejhorší proruské garnitury. Bylo to stejné, jako kdyby se po německé okupaci nestal vůdcem nešťastný, ale pokud možno čestný Hácha, a hrdina Eliáš, nýbrž rovnou Emanuel Moravec. Země se vzepjala k odporu, ale její pacifikace byla po pohřbu Jana Palacha rychlá.

Do čela země se dostali bezvýhradní podporovatelé okupace.

Na rozdíl od Jaruzelského nebo Kádára neměli žádnou ideu, žádný vztah k zemi. Nechtěli ji, jako Hácha nebo Eliáš, aspoň trochu chránit v nejhorších dobách. Překonávali se v patolízalství vůči okupantům, ba dokonce i v době, kdy nastoupil Michail Gorbačov. Za Jakeše byly sovětské časopisy z doby takzvané perestrojky zakázané.

Z dnešního pohledu je nepochopitelné, jak mohlo být všemocné vedení země tak daleko od lidí. Jak mohlo jít proti nim.

A jak to, že se lidi nevzbouřili proti těm myším? Proč nevytáhli proti směšně koktajícímu Jakešovi? Proč se nevzbouřila armáda mladých kluků zotročovaných na dva roky ve službě neexistující modle? Všichni si to pamatujeme: tanky nejezdily, do samopalů nebylo střelivo, vojáci nechtěli bojovat, ale trpěli dva roky ponížení. Proč? Muselo se to.

Byl to Stockholmský syndrom.

Jenže ani Ronald Reagan nevěřil, že se ruská veleříše, schopná svými jadernými hlavicemi sedmasedmdesátkrát zničit svět, položí a nastaví své slabiny.

Brežněvovské Rusko bylo jiné než chruščovovské. Nebyla v něm ani stopa po ideji. Korupce byla všude, stejně jako nevíra v dobro. Byla to obrovská kamufláž.

Jakeš, Biľak a spol. byli podporovatelé téhle kamufláže, zrádci, kteří nejspíš nevěděli, že jsou zrádci. Určitě nevěřili v ideál komunismu, určitě znali cestu, jak se dostat nahoru v složité hierarchii strany a vlády. Chytřejší reformní komunisté byli v devětašedesátém odstaveni od moci, ba sami odešli.

Bývalý předseda vlády Černík dokonce se slavným zvoláním: „Posral jsem pozici i čest.“

Někteří uprchli, někteří jako Alexander Dubček zůstali ve vnitřním vyhnanství.

Moci se chopili vychytralí dobrodruhové Husák a Štrougal. Ti však potřebovali ochotné blby, kteří by vyplnili uprázdněná mocenská místa. Nejen úřady, ale i univerzity ovládli hlupáci a polovzdělanci toužící po majetku a moci.

Stalo se to už potřetí.

Za německé okupace.

Za takzvané únorové revoluce.

A teď v osmašedesátém.

Jakeš byl u toho, když stačilo přísahat věrnost okupaci, a už jste měli kariéru zajištěnu na dlouhou dobu. Nemuseli jste nic umět a ničemu rozumět, jen jste si na správném místě a ve správný čas vytrhli vlastní srdce.

Možná je to však ještě horší, než kdyby lidé jako Jakeš nebo Biľak okupaci z hloubi srdce schvalovali.

Ještě rok před pádem ruského impéria nikdo nevěřil, že padne.

Čeští vládci vedeni Jakešem byli zajatci, kteří na rozkaz věznitelů mučili další zajatce, byli to kápové, kteří se vžili do své role.

A ostatní vězni, byť i oni hráli své role, aby nebyli popraveni a připraveni o denní příděl špaldy, je nenáviděli. Vše se odehrávalo ve zdání jisté prosperity, nikdo nebyl zcela chudý, Česko se zbavovalo svých strojírenských schopností i nerostného bohatství, zbrojařský průmysl byl v rámci ruského impéria na úrovni. Nikdo nevěřil, že se dá ve stínu tisíců vodíkových bomb se světem něco dělat.

Nikdo ale také nevěřil, že to, co se děje, je dobře.

Na rozdíl od Jakeše a jeho kamarily.

Vedení komunistické strany žilo v akváriu. Dnes je těžké rekonstruovat, čemu takový Jakeš věřil, jaké byly jeho duševní pochody. Jisto je jen to, že od šestaosmdesátého se československé vedení rázně bránilo sovětskému. Dokud bylo Rusko ničemné, lízali mu botky. Když se poprvé otevřelo, chtěli se před ním zavřít.

Jakeš a spol. byli dvojnásobní zrádci. Zradili nejen zemi, ale zradili i to lepší v sobě, a sice vizi nemožného, ale přeci jen ušlechtilého demokratického socialismu. Byli to diktátoři s prasečí tváří. Nevraždili, jen zavírali.

Češi si z nich dělali legraci, ale báli se.

Jakýkoli pokus o otevřené vystoupení proti režimu byl trestán.

Nesmyslně.

Komunistické vlády v Maďarsku i v Polsku se snažily o jakýsi kompromis s národem. Byla to tichá dohoda: Ano, jsme okupovaní, ano, říkáme šílené fráze, ano, občas musíme políbit Brežněva na masitá ústa, úgrgh, ale uhrajeme pro vás co nejvíc. Biľak a Jakeš naopak vzkazovali moskevským satrapům: jen se nestarejte, však my ty české hajzly skřípneme i bez vás.

Abychom to vysvětlili, musíme připustit, že v osmdesátých letech vládli zemi zcela nemorální a neinteligentní lidé bez špetky sebeúcty, a národ dirigovaný jejich podržtašky tuto nejtrapnější možnou formu vlády snášel.

Na této vládě se ale přiživovali inteligentní lidé, kteří byli důstojníky tajné policie či řediteli důležitých podniků, to nebyla práce, kterou by mohl dělat Jakeš nebo Biľak. Tito lidé měli informace a dokázali se připravit na převrat.

Na převrat se dokázali připravit i ti, kdo měli v rukou hmotnou moc. Řezníci, zelináři, hospodští, obchodníci s valutami, tedy všichni ti, kdo vydělávali na touze po nedostatkovém zboží.

Ti všichni zároveň nějak vycházeli se státní mocí, to jest, upláceli ji.

Běžní občané, kteří žili podle socialistických pravidel, neměli nic. Ani peníze, ani informace.

Padla Berlínská zeď.

Československo povstalo jako poslední ze satelitů, nepočítáme-li Rumunsko, což nebyl klasický satelit, ale tajemný hrad upíra Ceauşesca.

Československé povstání bylo mírné, až bezzubé. Dělo se v divadlech a na náměstích, kde se zpívalo a nechaly se projíždět sanitky. (Jistě, někde v Laterně magice v zákulisí se už dojednávaly restituce, ale to Jakeše nemuselo zajímat.)

Tváří v tvář povstání byl zcela bezmocný. Neodvážil se vystoupit, abdikoval, stáhl se, komunistická strana, která ještě marně hrála o svůj krk, jej, stejně jako další zrádce, vyloučila. Snad nikde jinde a nikdy jindy nebylo hloupější a bezmocnější vedení. A snad nikdo jiný než Češi si nezaslouží větší výtku: čeho jste se báli?

Jakeše?

Tento slabomyslný vůdce ustoupil a takzvaná sametová revoluce mu nechala všechno. Souzen byl jediný stranický tajemník Štěpán a pár náhodně vybraných důstojníků Stb. Sametová revoluce nechala padlé vládě koridor k ústupu.

Všechna čest.

Jakeš dožívá v přepychové vile, stejně jako dožil Biľak. Kteří jiní jednoznačně usvědčení zrádci národa si to mohou říci?

Příběh

Václava

Havla

(1990)

Václav Havel byl chlap přitažlivý pro ženy jako magnet. Mluvil s grácií, volil slova. Jeho rané hry jsou už dnes zcela překonané, ale v šedesátých letech to byla bomba. Byl zvláštním způsobem hezký. Jako režisér a dramatik domýšlel efekty.

Nemusel by být ve vězení, kdyby neprokázal osobní statečnost, která nám všem chyběla.

Byl i bonviván a děvkař první ligy.

Vězení dodává na sexuální přitažlivosti, ale málokdo chce tuhle afrodiziakální kůru podstoupit.

V Moci bezmocných a textech charty pojmenoval impotenci a hloupost komunistického režimu. Ve svých hrách popisoval absurditu nesvobodné společnosti.

Na rozdíl od Masaryka ale nebyl filozof, politolog, státník a politik s jasným konceptem moci a státu. Uměl popsat, co nefunguje, jeho představy o tom, jak by to mělo fungovat, však byly mlhavé a scestné.

Vůbec nerozuměl chodu společnosti. Jako básník a vězeň svědomí byl úplně jinde než ti zelináři, které kritizoval. Pronikavá analýza nemoci u něj nebyla diagnózou k léčbě.

Žádnou léčbu neznal.

Ledaže bychom se všichni stali absurdními dramatiky.

Většina dalších politických vůdců mu tento sen vyplnila. Nebyli sice absurdními dramatiky, ale byli dramaticky absurdní. Klaus, Gross, Paroubek, Topolánek, Nečas... a to nemluvím o drobných zlodějích – každý z nich by mohl vyzvat Kafku na souboj.

Po revoluci vystoupil Havel s utopickou myšlenkou Občanského fóra. Strany jsou pro straníky, Občanské fórum je pro všechny. Pravděpodobně snil o překonání zlořádů socialismu i kapitalismu v jednom. O něčem zcela novém. Snil sen o tom, že trapné soužení komunismu může přinést nějakou obohacující zkušenost západním státům.

A západní státníci obdivovali filozofa na trůně.

A šeptali svým podnikatelům: tam bude hojný hod!

Kývali hlavami, šoupali nohama a tleskali rukama. To bylo ale všechno.

Na trůn byl ostatně Havel dosazen špatně.

Po abdikaci satrapy Husáka zvolilo Havla prezidentem komunistické Federální shromáždění jednohlasně. Tehdejší poslanci si chtěli uhájit zadek, a tak hlasovali, jak byli naučeni. Nikoli pro pětiletku, ale pro největšího nepřítele.

Havel je symbolem českého Let it be.

Proháněl se Hradem na koloběžce, kouřil tam marihuanu.

Kdo by mu upíral triumf dobyvatele?

Jenže on věřil, že svoboda vyřeší všechno sama. Že se lidé budou mít rádi, jako se měli rádi na náměstích.

A přitom za prezidenturou šel ostře a přes mrtvoly.

Chtěl být prezidentem a filozofem. I když neměl vztah k majetku (s výjimkou aut značky Mercedes), dělal vše pro to, aby jeho rodina získala zpět majetek zabavený komunisty. Dal prostor svému osobnímu tajemníku Schwarzenbergovi, který přijel do Prahy jako neodolatelný švihák, aby nabyl zpět svých rodových statků.

Havel neměl žádnou představu o budoucnosti Československa krom toho, že svoboda pomůže všem a všechno bude dobře.

Koniec ukážky

Table of Contents

Příběh euforie (1989–2014)

Příběh Milouše Jakeše (1989)

Příběh Václava Havla (1990)