Volker Kutscher

Olympia

Originální název: Olympia,

vydáno u Piper Verlag GmbH, München/Berlin,

Germany 2020

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2020 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Tomáš Butala, 2021

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9927-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9928-7 (mobi)

The fact is that some of us went to Berlin with the mistaken idea that we were going to watch or take part in a sports meeting; instead we’re treated to a piece of political propaganda.

ARTHUR GODFREY KILNER BROWN,

BRITSKÝ ATLET A OLYMPIJSKÝ VÍTĚZ Z ROKU 1936

PROLOG

Čtvrtek 29. dubna 1937

V tomto městě to kouřilo ze země všude, z každého kanálového poklopu, z každé vtokové mříže, z každé kašny. Nejhustší mračna páry stoupala před hotelem Rose, jehož balkóny směřovaly přímo na náměstí Kochbrunnenplatz. I v samotném atriu grandhotelu, který, stejně jako většina wiesbadenských domů, už zažil lepší časy, vzlínala z podzemí pára a mlha.

Dodávka dotzheimského vinařství Jacoby projela oblakem páry a zastavila před vstupem do sklepa. Someliér už čekal u schodiště a jeho profesionálně elegantní zevnějšek ostře kontrastoval s výrazem jeho obličeje.

„No konečně, to je dost, že jste tady! Dochází nám ryzlink, to máme nechat hosty na suchu? Pohněte přece kostrou!“

Muž za volantem dodávky si s klidem zapálil cigaretu. Beze slova seskočil ze sedadla, obešel vůz a otevřel zadní dveře.

Someliéra hotelu Rose už nějakou dobu znal a věděl, jak s ním jednat: nebrat jeho rozčilování vůbec na vědomí. S gastronomy a obchodníky s vínem, s nimiž přicházel denně do styku, jednat uměl, ale jinak tady ve městě skoro nikoho neznal – jen svého domovníka, svého šéfa a těch pár kolegů. To bylo všechno, žádní přátelé, žádné místo u stolu štamgastů ani žádný milostný poměr. Lidem jako on se říkalo samotáři.

Občas ho napadlo, jestli tomu tak bývalo vždycky, nebo až od toho dne několik týdnů po olympiádě, která mu změnila život, kdy si starému Jacobymu řekl o práci.

Heinrich Jacoby seděl za svým psacím stolem jako ostražitý výr a přes okraj brýlí si ho měřil.

„Takže vy jste Kessler…“

„Kessler. Ano, pane. Wilhelm Kessler.“

„Narozený v Neuwiedu?“

„Ano, pane.“

„Svobodný.“

„Ano, pane.“

„Jezdil jste pro firmu Wittkamp, jak vidím…“

„Ano, pane. V okolí Kolína.“

„A taky jste sloužil.“

„Ano, pane.“

„Nic ve zlém, ale to je na vás dodnes poznat, pane Kesslere. Ano, pane!“

O jedno zasmání a jeden stisk ruky později mu začal nový život. Sám by si takový život nevybral, ale komu bylo tohle dopřáno, obzvlášť v téhle době? Mohl být rád, že ještě nějaký život vůbec má.

Natáhl si ošoupané kožené rukavice, popadl první dvě bedny ryzlinku Dotzheimer Judenkirch a mlčky snášel bednu za bednou do vinného sklepa, zatímco someliér stál ve dvoře a udílel mu nadbytečné instrukce. Konečně byla složena poslední bedna vína, poslední pro hotel Rose, poslední pro tento den. Nechal si potvrdit dodací list a nastoupil do kabiny.

Bylo už trochu pozdě. V podstatě s tím nemíval problém, protože pevně daný konec pracovní doby v tomto zaměstnání beztak neexistoval. Ale když už nestihl ani večerní představení, pak na svůj osud přece jen trochu žehral. Tu a tam zajít na film, to byl jediný luxus, který si od doby, co vedl nenápadný život v tomto ospalém městě, dopřával. Aby mohl mít na půldruhé hodiny pocit, že patří k nim, k lidem, kteří spolu s ním seděli v temném sále, třebaže to nebyla pravda.

To byla cena za přežití: neměl už žádný život, tedy přinejmenším to nebyl šťastný život. Ale měl ho vůbec někdy? Míval ženu, ženu, s níž chtěl dokonce založit rodinu, ale zůstalo jen u přání. A jediná věc, která mu pomáhala snášet tuto bezútěšnou existenci, byla naděje, že se s ní jednoho dne shledá. Chvílemi byla touha po jeho starém životě, ačkoliv rozhodně nebýval dokonalý, tak velká, že ji sotva snášel.

Jenže to už byla minulost, s tím se smířil. I kdyby se doba měla zase změnit k lepšímu, nic už nebude takové, jako to bývalo předtím.

Hnal dodávku bez dalších oklik na západní konec Wiesbadenu a zaparkoval pod lampou před svým domem. Otevřel zadní dveře a podivil se, nakolik si zvykl na toho člověka, jehož odraz se mihl v okénku dveří. Manšestrové kalhoty, kožená bunda, čepice se štítkem a knír. Vlastní matka by ho nepoznala.

Vzal si z auta lahev ryzlinku na večer. Ulice byla jako vymetená. Prošel průjezdem a pak přes dvůr. Výstup po schodišti doprovázelo jen fidlání z rádia. Tak tomu tady většinou bývalo, a když přece jen někoho potkal, dotyčný se o něj nijak zvlášť nezajímal. To bývalo naštěstí oboustranné, takže většinu sousedů z domu dodnes neznal. Nahoře pod střechou měl svůj klid, tak vysoko nikdo jiný nechodil.

Dveře bytu nebyly zamknuté. Nešlo o novinku, už několikrát ráno zapomněl zamknout, přesto ho nezamčené dveře znervóznily. Pokaždé.

Nemyslel si, že ho vystopovali, to tak snadné nebylo, přesto si lahev vína přehodil do pravé ruky a pevně sevřel hrdlo. Pokud by ho skutečně našli, bude se bránit bez ohledu na to, jak beznadějné to bude. Jestli ho život něčemu naučil, pak tomu, že člověk by měl bojovat i o ztracené pozice.

Opatrně otvíral dveře a poslouchal, čekal na jakýkoliv zvuk, ale jediné, co slyšel, bylo rádio dole v domě a sotva slyšitelné vrznutí pantů. Po špičkách vstoupil do bytu, pod nohou mu zapraštělo prkno podlahy.

Zůstal stát a strnul, protože uprostřed místnosti někdo seděl. Chvíli mu trvalo, než zjistil, že muž hrbící se v křesle se už nehýbe a hledí vytřeštěnýma očima do tmy s hlavou podivně nakloněnou. Skoro jako kdyby se tam usadil k poslechu hudby a nachýlil se uchem blíž ke gramofonu, aby lépe slyšel. Žádná hudba tam však nehrála. A ten muž už nemohl nic slyšet.

V hořčicově žlutém křesle, v jediném pohodlném kusu nábytku v celé místnosti, seděla mrtvola. Muž, kterého nikdy předtím neviděl. Štíhlý pětačtyřicátník v nenápadném šedém obleku.

Sotva se zamyslel nad tím, kdo to k čertu je a jak se do jeho bytu dostal, uslyšel jakýsi šelest a prudce se otočil, připraven odrazit jakýkoliv útok. Přinejhorším tou lahví vína, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělá.

Ze tmy se ozval hlubší, sytý ženský hlas.

„Ne! Neubližujte mi!“

Hlas, který znal. Hlas z jeho starého života. Nikoliv jeden z těch, kterých se obával a kvůli nimž nyní třímal v pozdvižené ruce lahev vína.

Přesto nebylo o čem pochybovat: minulost ho dostihla.

I

CITIUS

Sobota 25. července až pondělí 3. srpna 1936

Jelikož olympiáda konající se v Německu má a může sloužit ke zvýšení prestiže Německa ve světě a odstranění stávající nedůvěry ve vedení státu, nesmí být úspěch, který olympiáda Německu slibuje, ohrožen žádnými opatřeními, jež by nebyla nezbytně nutná k odvrácení současně se vyskytnuvších rizik.

INTERNÍ STANOVISKO K NÁVRHŮM HLAVNÍHO BEZPEČNOSTNÍHO ÚŘADU ŘÍŠSKÉHO VŮDCE SS OHLEDNĚ OPATŘENÍ POLICEJNÍHO A PROPAGANDISTICKÉHO CHARAKTERU KU PŘÍLEŽITOSTI OLYMPIJSKÝCH HER ROKU 1936

1

Před domem Žitava, hned vedle plavecké haly, se ve větru třepotal prapor s hvězdami. Pleskání vlajky bylo jediným zvukem široko daleko. Vesnice působila v poledním slunci jako po vymření, venku nikdo nebyl. Jaký rozdíl oproti včerejšímu večeru, kdy se na úzké cestě mezi jednoduchými domky s valbovou střechou tísnili lidé a vlajka za zvuků americké hymny šplhala na stožár. Fritze vylovil z náprsní kapsy fotografii, kterou vystřihl z novin a pečlivě si ji podlepil kartonem. Tajně, protože jeho pěstoun o ní nesměl vědět. Podle Wilhelma, jak Fritze musel panu Rademannovi říkat, ačkoliv se mu do toho vůbec nechtělo, totiž měli být černí sportovci z olympiády vyloučeni. „Vždyť jsou to zvířata,“ prohlásil, „takže je to nesmysl. Člověka taky nenecháte závodit v běhu s koněm.“

Pro Fritzeho Jesse Owens nebyl zvíře, ale největší sportovec planety. Zkrátka a dobře nejrychlejší muž světa. Tuhle vlastnoručně vyrobenou kartu na autogram u sebe měl už včera a byl připraven ji vmžiku vytáhnout, ale osud mu nepřál. Při přidělování k autobusům ho poslali až k tomu zadnímu, zatímco Owens seděl v tom prvním a byl také jeden z prvních, kdo vystoupili. Fritze obtížený dvěma kufry a kabátem nějakého plavce neměl šanci. A tak od přijímací budovy pochodovali po trávníku vzhůru k domkům – víc než dvě stě amerických atletů v modrých oblecích se slamáky na hlavách, doprovázených bílými uniformami Jugendehrendienstu – Čestné služby mládeže – a vedených německým uvítacím výborem. Jesse Owens šel hodně vepředu, Fritze se svým plavcem hodně vzadu. Hned po hymně sportovci, na nichž byla patrná únava z dlouhé cesty, zmizeli ve svých domcích. Skoro jako školní třída, která právě dorazila do mládežnické ubytovny a předhání se, kdo si zabere nejlepší postele. Fritze si zapamatoval, do kterého domu odešel Owens. Dům Budyšín.

Saská ulice, tak se jmenoval tento úsek mezi plaveckou halou a Restaurací národů, protože domy, v nichž bydleli američtí atleti, nesly jména saských měst.

Stále se z toho nemohl vzpamatovat: olympijské hry v Berlíně a on v centru dění. On, Friedrich Thormann, syn matky, která ho odvrhla, a otce, který ho nikdy neviděl a o němž Fritze ani nevěděl, jak se jmenuje a jestli je stále naživu. Fritze Thormann, který strávil většinu svého mladého života na ulici a v sirotčincích. Který ještě před pár lety somroval od lidí na berlínských nádražích drobné a spával ve vypáčených zahradních chatkách, aby nějak přežil. A teď patřil k tomu všemu kolem, byl uprostřed olympiády, nebo alespoň uprostřed olympijské vesnice, a hrdě nosil uniformu Jugendehrendienstu: bílé podkolenky, bílé šortky a bílé sako. Na hlavě bílou lodičku a na levé náprsní kapse olympijské kruhy.

Vybráni byli jen ti nejlepší. Určitě mu pomohlo, že byl s přehledem nejlepším sportovcem svého družstva HJ, ale důležitější byly jazykové znalosti. Francouzština, kterou se drtil s Charly, a angličtina s Gereonem, aby mohl jít na gymnázium. Za to jim byl vděčný, ale cítil, že ještě víc byl zavázán Vůdci. Za to, že někdo jako Fritze Thormann má šanci dotáhnout to v této zemi tak daleko. Z ulice až do Jugendehrendienstu.

Byli zde už od začátku velkých prázdnin a první výpravy dorazily již nedlouho poté, ale teprve od včerejšího večera, kdy přijely šedivé autobusy wehrmachtu s Američany, si olympijská vesnice zasloužila své jméno. Hoši z Jugendehrendienstu celé dny nemluvili o ničem jiném. Bez Amíků – s hvězdami, jako byli Jesse Owens, Glenn Hardin, Earle Meadows, Forrest Towns nebo Eleanor Holmová – by olympijské hry nebyly žádnými olympijskými hrami, na tom se všichni shodli. A přitom to dlouho vypadalo, že Američani vůbec nepřijedou. Ještě před rokem se v novinách psalo, že by mohli kvůli lživé židovské propagandě v americkém tisku olympijské hry v Berlíně bojkotovat. Vůdce však nakonec americké funkcionáře přesvědčil, že Německo je normální země jako každá jiná, a nikoliv říše zla, kterou z něj tak rád dělá lživý zahraniční tisk.

Fritze se rozhlédl. Dům, kde včera večer zmizel Jesse Owens, před ním stál tichý a ospalý. Nikde ani živáčka. Cítil se poněkud nemístně, protože správně měl být s ostatními na společném obědě, u něhož také neměli nikdy klid, protože se každou chvíli ozval některý z atletů s nějakým úkolem. Dnes se však Fritze bez dovolení vzdálil a připadal si jako dezertér. Kručící žaludek byl ale cenou, kterou za Owensův autogram rád zaplatí.

Obešel prostý jednopodlažní domek. Na terase nikdo neseděl, dřevěná zahradní lehátka byla prázdná, na jednom ležel modrý ručník, ale jinak nic. Fritze šel ke dveřím na terasu a odhodlaně zaklepal. Sotva se klouby jeho prstů poprvé dotkly skleněné výplně, dveře povolily a pootevřely se směrem dovnitř. Zarazil se, ale potom prostrčil hlavu skulinou a nahlédl dovnitř. Velká místnost, docela liduprázdná, na stěně se skvěl pohled na město Budyšín a na okraji obrazu stály ženy v krojích. Evangelické Vendky cestou do kostela, zněl popisek. Ložnice se nacházely hned za společenskou místností vlevo a vpravo z chodby vedoucí k předním dveřím – ubytování pro atlety bylo postaveno podle jednotného vzoru. Fritze udělal krok dovnitř. Opravdu se měl opovážit? Zaklepat na dveře nejbližší ložnice? Ne, už teď si připadal jako vetřelec, nejvyšší čas se klidit. Chtěl odejít dveřmi na terasu, když vtom ho nějaký hluboký hlas přimrazil na místě.

„What the heck are you doing here, boy?“

Fritze si připadal jak padouch přistižený při činu. V domech sportovců neměl co pohledávat, pokud ho tam někdo pro něco neposlal. On ale nedostal žádný úkol, nikdo ho nevolal. Ve dveřích do společenské místnosti stál muž, který byl černější než všichni černoši, které Fritze kdy v životě viděl. Měl na sobě modrou sportovní soupravu amerických olympioniků s červeno-bílým nápisem USA na hrudi a zkoumavě si vetřelce měřil.

Fritze se postavil do pozoru, jak je to učili. Jak se to naučil už v Hitlerjugend.

„I’m sorry, sir, I am looking for Mister Owens…“

„Mister Owens? He ain’t here.“

Fritze si odkašlal, protože měl pocit, že ztratil hlas.

„Do you know where to find him?“

Černoch se na něj díval a dlouho nic neříkal. Celou věčnost, jak se Fritzemu zdálo.

„You are kind of an errand boy, aren’t you?“

„Yes, sir, Jugendehrendienst, sir! At your service!“ Černoch si ukázal na hruď ve sportovní soupravě.

„You are here to serve me?“

„Yes, sir.“

Sportovcovy koutky zacukaly. „That’s great: White boy serves a black man! I think I like it here.“

Fritze nevěděl, co říct, nevěděl, jestli si z něj ten muž dělá legraci, nebo to myslí vážně.

„So how about fetching me something?“

„Sir?“

„May you get me a hamburger. And a Coke.“

Hamburger? Fritze byl zmatený. Nemyslel snad frankfurtský párek a nepopletl si města? A to další? Opravdu chtěl kokain? Co si v té Americe mysleli, jak to tady v Berlíně chodí?

„I’m sorry, sir, I’m afraid I don’t understand.“

„A burger. Never heard?“

Fritze pokrčil rameny. „I’m sorry.“

„It’s beef in a bread roll with onions, and a slice of tomato. And I’m sure you can get Coca-Cola in our lunchroom over there. I already had one yesterday.“

„Coca-Cola, of course, sir. And a… burger.“

„Just say you want this for Mister Albritton and they should give it to you.“

„Ten skokan!“

„Pardon?“

„I mean, you are David Albritton. The… the high jumper.“ Zrovna včera četl v Tageblattu článek „Černí bojovníci Ameriky“. Psalo se tam o držiteli světového rekordu ve skoku vysokém.

„You know me?“

„I read about you in the newspaper.“

„So I’m already famous in Germany? Do you want an autograph, boy?“

„Sure,“ řekl Fritze, třebaže neměl Albrittonovu fotografii. Ale třeba měl skokan vlastní zásobu kartiček na autogramy. Někteří sportovci je mívali. Max Schmeling je měl.

„You will get my autograph after bringing me my food. And maybe…“ Spiklenecky na něj mrknul. „Maybe Jesse will be back and give you an autograph, too.“

„That would be very kind, sir.“

Albritton se zasmál. „Of course. It is. And now hurry up, I’m hungry.“

Venku na ulici olympijské vesnice Fritze pocítil určitou úlevu. Ten černý sportovec mu málem nahnal strach, třebaže věděl, že si z něj jenom dělal legraci. Zřejmě ze své vlasti skutečně nebyl zvyklý na to, aby ho obsluhoval běloch. Aby ho vůbec někdo obsluhoval. Fritze neměl ani páru, jak asi vypadá život sportovce v Americe. Dům Berlín ležel jen několik kroků od bungalovů Američanů. Působil pohostinným dojmem, byl moderní a světlý, s velkými okny. Každý národ zde měl vlastní jídelnu s vlastní kuchyní. Jídelna Američanů měla číslo dvanáct a nacházela se v přízemí hned na konci Saské ulice. Když Fritze vcházel do dveří, necítil se už zdaleka tak nesvůj, protože teď přicházel s uděleným úkolem. A jako odměna mu kynul autogram, možná dokonce dva. Ostatní hoši budou závidět. Třebaže o tom nemluvili otevřeně a za přítomnosti svých nadřízených se raději bavili o německých medailových nadějích, byli pro většinu kamarádů těmi skutečnými hrdiny černí američtí sportovci. U výdeje jídel, u celé řady okének, která vypadala jak přepážky na poště, čekali na své objednávky tři čtyři číšníci. Fritze se trpělivě postavil dozadu, bylo to skutečně skoro jako na poště.

„Co tady chce ten mládenec?“ zeptal se zpoza pultu muž oblečený celý v bílém a s kuchařskou čepicí na hlavě. „Tohle je naše království, tady servíruje jenom Lloyd!“

„Posílá mě pan Albritton. Pro coca-colu a jeden… hämbörger.“ Třebaže si Fritze připadal trochu jako pitomec, vyslovil to slovo přesně tak, jak ho slyšel od Američana. Muž ve výdeji evidentně věděl, co to znamená.

„Ten na dietním plánu sice nestojí, ale dá se zařídit,“ řekl. „My rádi uděláme i extrabuřty. Nebo extraburgery.“ Otočil se a křikl objednávku dozadu. Potom se obrátil zpět na chlapce. „Momentík to potrvá. Chceš tu počkat? Jenom se nepleť pod nohy našim stevardům.“

Fritze si stoupl trochu stranou ke stěně a rozhlédl se. Dobrý tucet dlouhých stolů vyrovnaných ve dvou řadách. U většiny z nich seděli nějací muži a jedli. Bílí muži u bílých ubrusů. Fritze si říkal, kde můžou být černí sportovci, kterých bylo mezi Američany spoustu. Že by všichni trénovali? A jedli později? Možná černí nesměli sedět u jednoho stolu s bílými. Nebo nechtěli.

Z úvah ho vyrušilo hlasité zařinčení. Zřejmě z některého stolu spadl talíř. Od stolu povstal tlustý muž ve tmavém dvouřadém obleku, který mezi štíhlými sportovci v modrých soupravách působil jako z jiného světa. Vypadal, jako by se chystal přednést projev, ale nebylo tomu tak. Jenom tam stál a upřeně hleděl do dáli, jako by viděl něco, co nemohl vidět nikdo jiný. Muži okolo se na něj dívali, jako kdyby čekali nějakou řeč nebo něco na ten způsob, ale tlustý muž ze sebe nevydal ani hlásku, jen poulil oči. Jeho tvář nabrala fialový odstín, jednou rukou křečovitě popadl ubrus, druhou si sáhl na hrudník zhruba mezi srdcem a krkem. Jeho soused u stolu, blonďatý atlet, vyskočil a chystal se tlouštíka udeřit do zad, jako kdyby bylo třeba uvolnit sousto, které mu zaskočilo v krku.

Než to však stačil udělat, z nešťastníka vylétl obrovský proud zvratků a rozstříkl se po stole, talířích, sklenicích, ubrouscích a sportovních soupravách lidí sedících v dosahu, kteří instinktivně vyskočili od stolu. Tlouštík jako kdyby nic z toho nevnímal, stále třeštil oči na stěnu, potom pustil ubrus a skácel se jako podťatý dopředu na potřísněný stůl, převrátil přitom ještě nějaké sklenice a lahve a zůstal ležet. Ozvalo se ještě další hlasité zařinčení, jak se dvě tři sklenice skutálely z hrany stolu a roztříštily se na zemi. Pak bylo ticho jako v kostele. Všichni okolostojící zděšeně a beze slova hleděli na zavalité, nehybné tělo, které leželo mezi mísami a talíři. Potom najednou začali všichni naráz mluvit a vypadali bezradně, k tlustému muži se skláněl jen ten blonďák.

„No do prdele,“ ujelo stevardovi, který stál vedle Fritzeho u výdeje jídel. Zase odložil tácy se zeleninou, které právě převzal, a vydal se svižným krokem ke stolu. Fritze šel za ním, měl pocit, že musí nějak pomoct, třebaže neměl tušení jak. Mezitím už ten pohotový blonďák a ještě další atlet stáhli nehybné tělo ze stolu a opatrně ho uložili na podlahu. Světlovlasý muž se nad tlouštíkem skláněl a snažil se ho probrat pleskáním po tvářích, ale tvář, jež po brunátném zbarvení posledních vteřin nyní vypadala děsivě bledě, zůstávala bez jakéhokoliv pohnutí. Blonďák hledal prsty krční tepnu, aby nahmatal puls, tvářil se krajně znepokojeně a potom začal oběma rukama tlustému muži stlačovat hrudník, následně mu stiskl nos a začal s dýcháním z úst do úst.

„We need a doctor,“ vykřikl, když se vrátil k masáži srdce, „we need a fucking doctor here!“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

I CITIUS

1

II ALTIUS

III FORTIUS