Laura Madeleine

Tajemství mezi námi

Originální název: The Secrets Between Us

Vydáno u Black Swan, an imprint of Transworld Publishers,

Penguin Random House UK, London, 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Laura Hounsom, 2018

Translation © Petra Pechalová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

ISBN 978-80-243-9909-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9910-2 (mobi)

Zde leží chléb a sůl mezi námi

Arabské rčení vyjadřující spojenectví, pouto, přísahu, již nelze porušit.

Proslýchá se, že když se Lotova žena ohlédla nazpátek, proměnila se v solný sloup.

Pokusila jsem se psát o budoucnosti, ale nedokážu nalézt slova. Pokusila jsem se psát o svobodě, ale nemohu si vzpomenout na její příchuť. Tudíž mi nezbývá než se ohlédnout, ohlédnout se na začátek něčeho, co se může ukázat jako mé poslední léto na tomto světě. Pokud má být mým trestem sůl, nechť se tak stane.

Bylo to ukradené léto. Léto s modrou oblohou. Léto bohatství. Čistých vod chutnajících po daleké zimě. Léto masa a krve, masa horské zvěře odkrojeného přímo od kosti. Planě rostoucích plodů, zralých a sladkých jako med a rozpadajících se pod rukama. Léto plné kamenem mleté pšenice přetvořené starodávným receptem, léto hořkých bylin a oleje stejně starého jako vzdálené země za mořem. Hora a maso, pot a kůže, chléb a sůl: život. Láska.

To léto mě vysálo, zmáčelo, vyždímalo, a i přesto po něm stále toužím.

Toužím po tobě.

Jak dalece se musím vrátit? Kořeny toho léta jsou zakopány v bezútěšné, těžké půdě února roku 1943, kdy tebe trápí zima hor a mě zase chlad od pobřeží a ty ani já o sobě nemáme vzájemně ani tušení.

Kvůli tobě je vykopu, má lásko. Pokusím se vzpomenout, co se všechno přihodilo, že tady sedím. Ohlédnu se nazpátek a ty to tak budeš moct prožít celé znovu, mýma očima.

A pak, ať už přijde cokoli, ať už se s námi stane cokoli, tato slova zůstanou.

Únor 1943

SAINT-ANTOINE, ALPES-MARITIMES

Tvrdí se, že nekrutější měsíc v roce je duben, ale pro mě to byl vždycky únor.

Poslední mrazivé zalapání po dechu, krátké mrzuté dny předjaří, tolik vzdálené tuhé zimě, krásné a zrádné jako sklo. Únor je měsícem, jenž sípá mezi nemocí a zdravím, kdy na hoře sténají vrstvy ledu, které co nevidět spadnou.

V onen únorový den, kdy se vše změnilo, mě bolela z oblohy hlava. Nebe bylo olověné, vzbuzovalo ve mně chuť zalézt si za zatemněným oknem do postele a neprobudit se až do jara.

Místo toho jsem před sebou tlačila ulicí trakař. Dřevěné kolo na dlažebních kostkách nadskakovalo a lomozilo a jeho neklid se mi vpíjel až do kostí. Z hory se dolů valila odpolední mlha. Brzy se snese na úzké ulice, usadí se v nich a po zbytek dne nás odstřihne od světa. V únoru působilo Saint-Antoine jako pevnost, kterou kdysi městečko bylo. Starodávné domy namačkané na sobě jako zvířata schoulená na holém výběžku, aby se zahřála, tak těsně jeden na druhém, až lze slyšet jednotlivá slova každé hádky a vidět skvrny na prádle, jež visí ze sousedících oken a balkónů.

Na hlavní ulici, kde korytem gargouille stékala ledová voda, jsem zastavila, abych si vydechla. Jako dítě mě mátlo, když jsem zjistila, že ty ohavné kamenné příšery chrlící vodu ze střechy kostela se ve francouzštině nazývají stejně. Gargouille. Naše gargouille byla jiná. Nebyla to žádná příšera, ale strouha, kamenný kanálek starý jako město samo, táhnoucí se od vodopádu v horách podél naší strmé hlavní ulice až dolů do řeky. Jejímu toku udávaly směr celé generace, takže se zdá, jako by prýštila na každém rohu. V její vodě se pralo naše oblečení a koupaly naše děti, plnily se jí naše hrnce a v létě zalévala naše žíznivé rostliny. Bylo to hrdlo hory a my z něj pili. Zachvěla jsem se a vyrazila s trakařem k náměstí a přitom se mi kolem zápěstí čouhajících z rukávů kabátku, jemuž jsem dávno odrostla, ovíjel chlad. Ve vchodu zavřené kavárny se choulila dvojice italských vojáků čekajících na autobus.

„Madre mia!“ zavolal na mě jeden z nich. Nevšímala jsem si ho, dokud mi jeho kolega nevstoupil do cesty.

„Zitto, l’ho vista prima io,“ prohlásil a zazubil se na mě. Tvář a bradu ošlehanou větrem mu pokrývalo tmavé strniště. Pod blůzou měl rozepnutý límec košile.

Hleděla jsem mu přes rameno a zlobila se sama na sebe za červeň, která se mi drala do tváří.

„Principessa, vuoi che ti accompagno a casa?“ zeptal se ten první a naklonil se ke mně blíž.

„Hej vy!“ Napříč náměstím se ozval výkřik. „Přestaňte s tím!“

Zpoza rohu se vynořila supící madam Gougeardová s košíkem v ruce. Když ji Ital spatřil, odsunul botu, která stála mému trakaři v cestě.

„Ciao, nonna,“ zavolal na ni laškovně. „Non vuoi divertirti?“

Madam Gougeardová pohodila bradou směrem ke mně. „Pojď, Ceci,“ vybídla mě a škaredě se na ně podívala.

Společně jsme se otočily k Italům zády a šly jsme čekat na opačný konec náměstí.

„Sales Piémontais,“ zamumlala madam Gougeardová, zatímco jsme kráčely. „Neměla bys je v tom podporovat, poupée.“

Potlačila jsem vlnu nevole. Bylo mi osmnáct a většina místních mě pořád vnímala jako malou holku, panenku, kterou je potřeba chránit. Za chůze jsem mrkla koutkem oka do jejího košíku, ve kterém jí to cinkalo. Uvnitř byla láhev brandy. Není divu. Gougeardovi vedli hotel a všichni věděli, že jsou přeborníky v le Système D – ve schopnosti „si vystačit“ způsobem, který často hraničil s nezákonností. Vždycky se dokázali dostat k věcem, které byly pro nás ostatní mimo dosah.

„Jdete Olivierovi naproti k autobusu, madam?“ zeptala jsem se nevinně, ačkoli jsem odpověď už předem znala. Madam Gougeardová byla stejně lačná po klepech z Nice jako my ostatní po másle a cukru.

„Ano. Jel tam něco zařídit.“ Sklouzla ke mně pohledem, aby mi tím vyjádřila, že ví něco důležitého. Jeden z vojáků za našimi zády se hlasitě rozesmál.

„Hulváti,“ zamumlala, aniž by přitom ztlumila hlas.

„Jen se na ně podívej, vždyť už se ani jako vojáci neoblékají. Copak nemají úctu k pravidlům?“

Byla to pravda, Italové se s postupující zimou zdáli být stále neupravenější, čím dál méně působili jako okupanti. Jeden z vojáků za námi někde zapomněl pásek a druhý měl na rukou vlněné palčáky, které dle mého součástí uniformy určitě nebyly.

„Asi ne, madam,“ přikývla jsem.

„Měli by se vrátit domů a jíst si ten svůj Mussoliniho chleba.“

Sevřela jsem rty. Italy jsem zrovna v lásce neměla, ale i já jsem věděla, že je to mnohem komplikovanější. Němci si možná vzali zbytek jihu v listopadu zpátky, ale tady to byli Italové, kdo z jejich úspěchu těžil a kdo sem napochodoval.

Madam Gougeardová se na vojáky ušklíbla. „Un coup de poignard dans le dos. Jsou to zbabělci, viď, Ceci?“

Přikývla jsem a silou vůle jsem zůstala mlčet, ačkoli jsem měla chuť jí připomenout, že polovina jejích příbuzných žije za hranicí a že i můj dědeček byl Ital. Gougeardovi byli naši největší zákazníci. Mamá by mě zabila, kdyby zjistila, že jsem byla hubatá.

Madam Gougeardová potáhla nosem. „Alespoň že ten tvůj bratr má odvahu se jim postavit. Tvůj otec by měl být pyšný. Takových mladíků, jako je on, potřebujeme víc.“ V úsměvu mi pomalu tuhly koutky a začínala jsem si přát, aby mě nechala a já si mohla poradit s Italy sama.

Možná to vycítila, protože jí náhle zjihl hlas.

„Nemáte o něm žádné nové zprávy?“

Zavrtěla jsem hlavou, upřela pohled do vlhké mlhy a přála si, aby autobus konečně přijel. „Papá jel dnes nad ránem do Mentonu,“ prozradila jsem jí, „aby zažádal o jeho propuštění.“

Už jsem se nezmínila o obálce, kterou měl papá v kapse, o sbírce franků, kterou se nám podařilo téměř po dvou týdnech schrastit, ale madam Gougeardová přikývla, jako bych to udělala.

„Dejž Bůh, aby tamější capitano byl požehnán větší inteligencí než jeho nadřízení.“

„Dejž Bůh,“ zamumlala jsem a pro jednou jsem to i myslela vážně.

Jako obvykle jsme autobus uslyšely ještě před tím, než jsme ho ucítily, a ucítily jsme ho ještě před tím, než jsme ho spatřily sípavě vjet do mlhy na náměstí. Na něco tak zbytečného dělal dřevoplynový motor vzadu na autobuse skutečně příšerný kravál. Na strmé horské cesty jednoduše nestačil. Občas museli pasažéři dokonce vystoupit a tlačit. Přesto přijel až z Nice, kde byla kina, obchodní domy se zbožím, které si nikdo nemohl dovolit, a restaurace, které vám mohly stále naservírovat maso, pokud jste měli peníze a znali ten správný způsob, jakým o něj požádat.

Přispěchala jsem k zastavujícímu autobusu a skrz zamlžená okna pátrala po otcově tváři a po další známé tváři, kterou s sebou možná přivezl. Byla jsem tak zabraná do hledání, že jsem málem vrazila do trojice vojáků, kteří právě vystupovali s plátěnými vaky na zádech.

„Scusi, mademoiselle.“ Vycenili v úsměvu zuby a dotkli se svých čepic sepnutých pod bradou. Pohlédla jsem stranou a slyšela, jak si razí cestu mezi dalšími cestujícími, aby se mohli přivítat s vojáky, kteří čekali venku na zimě. Plácali se vzájemně po ramenou a čechrali si vlasy, halasní mladí muži, možná stejně staří jako můj bratr. Jeden z nich mě přistihl, jak je pozoruju, a mrkl na mě.

Otočila jsem hlavu na druhou stranu. Papá se šoural ze schodů dolů, hlavu pod plátěnou čapkou skloněnou.

„Leon?“ zeptala jsem se zbytečně, když sestoupil na dlažbu.

Zavrtěl hlavou a mně bylo hned jasné, že toho z něj víc nedostanu, ne tady na veřejnosti, kde vždycky někdo poslouchal.

„Přivezla jsi trakař?“ zeptal se znaveně.

Než jsem se s ním stihla vrátit, otec už se vyškrábal na blatník autobusu a uvolňoval plachtu přivázanou ke střeše, aby odkryl povadlé obrysy pytlů, jež se pod ní ukrývaly.

„Co jsi sehnal?“ zeptala jsem se a snažila se potlačit zklamání, rozechvělou úzkost, která mi naplnila hruď.

„Dva pytle pšenice,“ dostalo se mi jeho tlumené odpovědi. „Dva otrub. A cizrnu.“

Než jsem mohla zamručet, musela jsem se připravit, že převezmu váhu jednoho z pytlů. Do nosu mi vnikla známá vůně plátna a mouky a já o krok couvla, jen abych uklouzla na dlažební kostce.

Něčí ruce mě chytly za ramena a přidržely mě. Celá rudá jsem vzhlédla na Paula, který mi sebral pytel z rukou a upustil ho na trakař.

„Merci, Paule,“ zavolal na něj papá, zatímco se natahoval pro další.

„De rien.“ Paul si otřepal ze své tmavé četnické uniformy bílá moučná křídla. „Pomůžu vám i s těmi dalšími. Na Ceci jsou moc těžké.“

Vrhla jsem na něj otrávený pohled.

„Ceci,“ houkl mě papá, když viděl, jak Paul pokládá na trakař druhý pytel, „běž říct své matce, že už jsem doma. Počkejte na mě v kuchyni.“

Nechala jsem ho tam s Paulem a pomalu se vydala zpátky k pekařství. S každým krokem, který jsem ušla, jsem zaslechla ozvěnu bratrova jména. Le-o-ne, Le-o-ne: silné paže, jež mě zvedaly s mnohem větší lehkostí než pytel mouky, bouřlivý smích, náznak tmavých vousů. Le-o-ne, křičela matka, když byl zase v průšvihu, Le-o-ne, mručel otec, když ho teď, když už byl muž a na řemen příliš starý, přivolával do kuchyně na další „domluvu“. Ale všechna ta zlost, všechno to rozčílení se při spatření ďábelského výrazu mého bratra pokaždé rozplynulo v náklonnost, pousmání, zavrtění hlavou. Le-o-ne, vrtěli lidé nesouhlasně hlavami, přičemž plynule přecházeli v úsměv, Le-o-ne.

Ce-ci znělo v porovnání s tím nevýrazně, a ať už jsem se snažila sebevíc, nikdy se mi to nepodařilo zlomit.

V ulici před pekařstvím jsem se zastavila. Nechtěla jsem spatřit matčin výraz plný naděje s bratrovým jménem na rtech. Odsud vypadal krám ponuře. Tající led z oken sklouzl a v zimní špíně za sebou zanechal cestičky. Police uvnitř byly touto dobou už prázdné.

Před pěti lety bývaly plné placatých fougasse a pomoučených kulatých bochníků boule, baget epi ve tvaru olistěných větévek a lepkavých fougassette vonících po květech pomerančovníku a medu. Byla bych schopná sebrat tajně z tácu jednu čerstvou briošku z lesklého hladkého těsta nebo ukrást jeden z prvních lahodných croissantů z každodenní ranní dávky, vyrobených pouze z toho nejlepšího másla z nedalekých farem, jejichž krávy se pásly na voňavé trávě a bylinách vysoko položených pastvin. Takové věci dřív bývaly mou odměnou za bezesnou noc, za plnění košů a polic bochníky všech velikostí a tvarů, jež byly připraveny nasytit město a nadchnout jeho návštěvníky.

Ve čtrnácti brával Leon chleby s sebou na kolo, proháněl se s nimi ďábelskou rychlostí ulicemi a rozvážel je do vil bohatých, kteří se přijeli nadýchat čerstvého vzduchu. V sedmnácti se s vysoko vyhrnutými rukávy pracovní haleny usmíval na dcery, které přišly nakoupit pečivo na piknik, a ukazoval jim své opálené paže. V osmnácti si brával večer mzdu do Nice, kam se pokaždé vykradl, když by měl pracovat, a na mě tak zbylo, abych jeho úlohu v kuchyni zastala. V jednadvaceti byla pekařina to jediné, co ho zachránilo před odvodem, ale i přesto mu na životě nezáleželo a jeho umíněnost přetrvávala a papá nad jeho prostopášností stále mhouřil oko. Možná kdyby byl přísnější, kdyby něco řekl dřív…

Otevřela jsem dveře.

Tolik se toho od oněch dnů světla a bohatství změnilo, vůně pekařství však zůstala stejná. Ta sytá ořechová vůně tvrdnoucí kůrky, sladká vůně pšenice, nakyslá vůně kynutého těsta, která mě pokaždé uhodila do nosu. Žaludek, už tak v jednom kuse sevřený hlady, se mi ještě o kus stáhl. Zavřela jsem za sebou a odstřihla se tak od šedivého dne, Italů na náměstí i klepů madam Gougeardové.

Matka seděla na konci dřevěného pultu za truhličkou, kterou jsme používali na tržbu. Před ní ležela otevřená účetní kniha s příliš málo inkoustovými řádky na jedné straně a příliš mnoha na té druhé. Zvedla pohled a mezi obočím se jí objevila zamračená vráska.

Leon? zeptala se očima.

Zavrtěla jsem hlavou a otočila se, abych urovnala v koších dva zbývající těžké pecny tmavého pain bis.

„Papá vzkazuje, ať tady na něj počkáme,“ pověděla jsem jí a pohlédla k prázdnému oknu. „Mami, co když…“

„Ceci,“ přerušila mě. Nechtěla slyšet mé obavy, ne ohledně Leona. „Co kdybys zašla uvařit kávu?“

Otočila jsem se a udělala, co mi bylo nakázáno.

Duben 1993

CHESHIRE

„Dáte si kafe, drahoušku?“

Šokovaně vzhlédnu. Nade mnou se tyčí servírka s připravenou konvicí překapávané kávy v ruce. Jak dlouho už tu stojí? Byla jsem na míle daleko. Desítky let daleko.

„Ne,“ vypadne ze mě automaticky, načež si uvědomím, že to zní nezdvořile. „Teda ano, děkuju.“

Zatváří se, jako by chtěla říct jak chceš, a nalije mi. Kafe vypadá vodnatě, mírně nažloutle. Vlastně ho vůbec nechci, ale na to už je pozdě.

„Začínáte brzo, co?“ zeptá se. Zkusmo vzhlédnu. Vypadá znuděně a pod tlustou vrstvou make-upu i unaveně. V hotelové restauraci jsme jediné dvě osoby.

„To jo,“ odvětím a podívám se na kafe.

Stojí tam a čeká, až řeknu něco víc. V pozadí hraje hudba. „Jste tu kvůli práci?“ zkusí to znovu po chvíli.

Přikývnu.

„Jste z daleka?“

„Z Londýna.“

„Z Londýna,“ zopakuje, přičemž se zhoupne na první slabice. „To je hezký. Líbí se vám tam?“

Ano, mám chuť říct, žiju v mrňavém bytě v Bloomsbury nad obchodem s potravinami. Když kolem projíždí autobus, rachotí mi okna, v létě je tam vedro a v zimě mrznu a v chodbě je to pořád cítit po přezrálých banánech.

Ale mám to blízko do práce a do knihovny a stačí to na to, abych měla kam uložit matku, když se u mě zastaví… Ale nic z toho neřeknu. Slova by se mi v puse zašmodrchala jedno do druhého. Místo toho přikývnu.

Servírce se úplně nepodaří potlačit povzdech a nakonec to vzdá.

„Tak si teda dnešek užijte,“ popřeje mi.

„Díky,“ zamumlám, ale to už je dávno pryč.

Celá rudá se natáhnu po cukřence. Jsi trapná, Annie. Cukr je v kostkách, v tvrdých, zářivě bílých kostkách. Opatrně jednu rozpůlím.

Vtom vejde do restaurace někdo další. Zvednu oči s toužebným přáním, aby to nebyl žádný z mých kolegů. Mám štěstí. Je to nějaký byznysmen, který se zubí od ucha k uchu na servírku. U něj pochodí spíš než u mě. Rozmíchám cukr v kávě a napiju se. Chutná to hrozně. Odložím šálek zpátky na stůl a vrátím se ke složce se seznamem katalogových čísel, kterou mám ležet hned vedle. Tolik práce. A čím dřív s tím budeme hotoví, tím dřív se můžeme vrátit do Londýna.

A k čemu konkrétně? Zasunu otázku do pozadí a seberu zvýrazňovač. Restaurace se pomalu plní a od fádních, meruňkově oranžových zdí se začínají odrážet hlasy. Můj žaludek, který dostal pouze kávu a nic jiného, hlasitě zaprotestuje. Netoužím po kopci mastné, anglické snídaně, která se začala vynořovat z hotelové kuchyně. Nikdy jsme ji nemívali, když jsem byla malá. Protože nejsme Angličani, škádlila mě vždycky máma. Osmažený chleba? Tvoje grand-mère by mi to nikdy neodpustila.

Mohla bych si dát toust, ale to by znamenalo projít kolem servírky, abych se dostala ke švédskému stolu… Se zklamaným povzdechem zavřu pořadač a seberu tašku a nevypité kafe nechám stát na stole.

Tři čtvrtě na osm. Na to, abych se vydala do práce, je ještě brzy, a to i na mě. Projdu se skloněnou hlavou kolem recepční, zamířím do výklenku s veřejnými telefony a vytáhnu dvacet pencí, abych mohla vytočit číslo svého londýnského záznamníku.

„Nemáte žádné nové zprávy.“

Stisknu „1“ a poslechnu si poslední uloženou zprávu.

„Ahoj! Annie!“

Do ucha mi vnikne mámin hlas. Vím přesně, co zpráva obsahuje. Nechala mi ji před týdnem, aby mi oznámila, že přistála bezpečně v Austrálii, aby mi pověděla o svých kolezích a o projektu a o následném letu, kterým se dostanou na ostrovy. Když ji teď poslouchám, sevře se mi srdce. Zní vesele, přesto unaveně. Doufám, že na sebe dává pozor. Kéž bych tam tak mohla být s ní, abych se ujistila, že odpočívá a že včas bere léky.

„No, už musím končit,“ slyším ji říkat, když v pozadí zaburácí letištní hlášení. „Ještě… ještě jsem s tebou chtěla mluvit o jedné věci, ale to počká na příště. Bisou, chérie. Ciao!“

Venku před hotelem je ráno chladné a čisté jako čerstvě umytá kůže, která se ještě nestihla ušpinit dnem. Zhluboka se nadechnu a pokusím se zahnat obavy. Ještě jsem s tebou chtěla mluvit o jedné věci. Řekla by mi přece, kdyby se to týkalo jejího zdraví, že ano? Tak o co jde? Sevřu pevněji popruh tašky. Nemá smysl nad tím hloubat. Přesto nedokážu během ostré chůze na zastávku autobusu zabránit tomu, aby se mi do mysli vloudily nechtěné myšlenky nebo obávaná slova jako dědictví nebo vykonavatel závěti.

Kancelář není daleko, jen krátkou cestu autobusem z města na cheshirský venkov, kde jaro pokropilo zimní živé ploty jasně zelenými pupeny. Jsem jediná, kdo u nevýrazně vyhlížejícího ohrazeného areálu s cedulí nad bránou, na níž stojí CHESHIRSKÉ SOLNÉ DOLY, vystupuje.

Zatím tady až na vrátného nikdo další není. Pokaždé na mě kývne a pozdraví mě. Jednou se na mě usmíval o něco déle než obvykle a zeptal se mě, odkud jsem. Předstírala jsem, že jsem ho neslyšela, a rychle jsem odspěchala pryč. Není to otázka, na kterou je snadné odpovědět, je příliš komplikované vysvětlit to někomu cizímu.

Cítím, jak se při té vzpomínce při vstupu do tiché recepce červenám. „Já…,“ prohrábnu se taškou ve snaze najít identifikační kartu. „Já jsem…“

„To je v pořádku, však já vím, kdo jste,“ prohlásí nenuceně a v koutcích očí se mu objeví úsměv. „Ranní ptáče, co?“

Přikývnu. Jedna moje část by se tam na chodbě ráda zastavila a popovídala si s ním, o ránu, o čemkoli. Udělala bych to ráda, ale když na to přijde, nedokážu najít ta správná slova. Jako by všechno, co řeknu, ze mě vyšlo špatně. Je snazší zůstat mlčet. Odvrátím pohled a uteču dveřmi pryč.

Odhodím tašku na židli a zamířím ke konvici, když to náhle spatřím: dodací list na Iainově stole s nápisem TAJNÉ, ležící všem na očích. Zasvrbí mě prsty. Neměla bych se na to dívat. Mám pracovat jenom na administraci, vkládat data a rozběhnout nový katalogový systém. Archivních materiálů bych se neměla ani dotýkat, ačkoli jsem stejně kvalifikovaná jako zbytek týmu.

Konec ukázky

Table of Contents

Únor 1943 SAINT-ANTOINE, ALPES-MARITIMES

Duben 1993 CHESHIRE