Veronika Černucká

Dům na konci cesty

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2021

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9915-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9916-4 (mobi)

Poděkování

Za ochotu, vstřícnost a invenci při přípravě a realizaci fotografie na obálku této knihy upřímně děkuji fotografovi Ladislavu Pejcharovi a modelce Tereze Laiblové.

Jejich profesionální přístup, energie a dobrá nálada byly pro mě inspirující.

Veronika Černucká

V tom domě sídlí zlo

Tam končí naděje a umírají sny

1

Profesor Samuel Howard si anglicky objednal kávu a pohodlně se usadil do koženého křesílka. Kromě něj byli v kavárně pouze dva lidé. Pohledný mladík cosi čmáral do zápisníku a atraktivní tmavovláska mu zvědavě nakukovala přes rameno. Co chvíli se klokotavě zasmála nebo pobaveně potřásla hlavou. Jak jsou mladí, pomyslel si s ostnem žárlivosti. Mladí a zamilovaní. Na stolku jim stydla káva a Samuela zajímalo, čím se zabývají.

Nechtěl být zvědavý, ale nedalo mu to, aby si je důkladně neprohlédl. Mladík byl typem pohodáře, a protože oplýval šarmem hvězdy stříbrného plátna, přitahoval k sobě lidi jako magnet. Navíc působil důvěryhodně, proto byste mu bez váhání svěřili své celoživotní úspory. Howarda, který relaxoval u brakových detektivek, napadlo, že tenhle chlápek je prototypem soukromého detektiva. Anebo podvodníka.

Žena byla jeho opakem. Dlouhé vlasy si vyčesala do elegantního uzlu a na sobě měla kostým vhodný do banky či právnické kanceláře. Perly v uších i její kožená kabelka dávaly vědět, že jejich majitelka má nejen vytříbený vkus, ale také dostatek peněz. Howard od nich odtrhl oči a vrátil se ke svému referátu. Do Curychu přijel na lékařský kongres, kam ho každoročně zvali díky jeho úspěchům v oboru psychiatrie.

Kdyby tak věděli, pomyslel si trpce. Je jeden z nejlepších psychiatrů na světě, ale ani tak nedokázal zabránit manželce, aby si nesbalila kufry a neodstěhovala se z jejich výstavního činžáku uprostřed Londýna. Žena, která mu přísahala věrnost až do smrti, se odstěhovala na venkov, aby tam kydala hnůj a pěstovala žampiony. Opustila ho kvůli týpkovi, který si nebyl schopný udržet práci a který strávil poslední dva roky ve vězení.

„Víš, jak se dá spáchat dokonalá vražda?“ zeptal se mladík své společnice a Samuel překvapením zamrkal. Udivilo ho, jak hluboký má muž hlas, ale především ho šokovalo, že mluví česky. Profesor Howard byl Angličan každým coulem a jen málokdo věděl, že jeho maminka vyrůstala v Praze na Malé Straně. Její rodiče kdysi emigrovali do Německa a ona se později provdala do Anglie. Manžel trval na tom, aby na syna mluvila pouze anglicky, ale ona neodolala a naučila ho i svůj mateřský jazyk.

Samuela napadlo, že muž u vedlejšího stolu není detektiv, nýbrž spisovatel. Protože thrillerům nikdy neholdoval, nedokázal říct, zda je muž slavný nebo ne. Je nadšený amatér? Nebo autor bestsellerů, na které se stojí fronty? Jak tak na mladíka kouká, v úvahu přicházejí obě možnosti. Samuel našpicoval uši. Třeba se dozví, zda muž napsal něco, co zná z televize. Ačkoliv smutná pravda je, že na filmy nemá v poslední době vůbec čas.

„Předpokládám, že nejdůležitější je alibi,“ prohlásila žena zdařile imitující hlas seriálového Columba.

Její společník si odfrkl. „Jak můžeš mít alibi, když jsi to skutečně spáchala? Falešné alibi nikdy neobstojí.“

Číšník ve fraku šitém na míru se zadíval na Samuelův prázdný šálek, ale on mávnutím ruky naznačil, že si nepřeje být rušen.

Brunetka se kousla do rtu a zamyslela se. „Myslíš, že je lepší se s někým domluvit?“

„To ať tě ani nenapadne!“ zvolal a teatrálně zašermoval rukama.

Samuel poopravil své mínění a ze škatulky „spisovatelé“ je přesunul do škatulky „scénáristé“.

„Lidem nemůžeš důvěřovat ani v banálních záležitostech, natož v tomhle. Copak chceš po zbytek života žít ve strachu, že skončíš ve vězení nebo že budeš platit jako mourovatá?“

Samuel měl problém s překladem a netušil, co znamenají poslední slova, ale i tak byl v obraze. Debata ho zaujala a pobaveně ho napadlo, že on jako psychiatr by dokázal vymyslet a spáchat hned několik dokonalých vražd. Inu, není nad lékařské vzdělání.

„Už vím!“ zajásala žena. „Musím najít ideální oběť, která to odskáče místo mě.“

Muž se usmál a potřásl hlavou. „Vymyslel jsem ještě něco lepšího. Příliš okaté falešné stopy jsou v každé špatné detektivce a dneska s nimi nikoho neošálíš. Policajty možná ano, ale inteligentní člověk tě prokoukne. Nevíš, kdo se k tomu nachomýtne, a taky mám obavu, že v dnešní době je každý zločin veřejnou záležitostí.“

To mi povídej, ušklíbl se Samuel. Vždyť i on se o nevěře své manželky dozvěděl z fotografií, které si společný známý vystavil na sociální síti.

„Tak na co jsi přišel?“

„Nejlepší je, když policie podezírá všechny a zároveň nikoho. Proč riskovat s jedním podezřelým, když můžeš udělat oběť z každého, kdo měl příležitost? Policie se bude honit za falešnými stopami, ale pokaždé se ukáže, že je úplně vedle. Poleví v ostražitosti, a kdybys náhodou udělala chybu, vždycky můžeš říct, že i tohle je falešná stopa a že to na tebe někdo narafičil.“

Žena se zamyslela. Samuel na rozdíl od ní nebyl o mužově teorii stoprocentně přesvědčený, ale musel uznat, že by mohla fungovat. Ve filmu rozhodně.

„To je geniální,“ prohlásila žena uznale.

„Výhoda je i v tom, že nepotřebuješ vědět, kdo má skutečné alibi a kdo ne. Vrhneš podezření na všechny a dotyční se buď očistí, nebo budou mít smůlu.“

Vtom Howardovi zavibroval mobilní telefon. Odložil referát a z kapsy saka vyndal nejnovější typ chytrého telefonu. On sám nevyužil ani desetinu jeho funkcí, ale asistentka trvala na tom, že potřebuje něco reprezentativního. Když zjistil, kdo volá, povzdechl si. Svou máti miloval a ctil, ale postupem času byla čím dál svárlivější a hádavější. Obrnil se trpělivostí.

„Ano, mami?“ Automaticky použil češtinu.

Když zavěsil, uvědomil si, jaké je v restauraci ticho. Muž i žena na něj konsternovaně zírali. Brunetka vypadala vyděšeně a její společník si ho měřil chladnýma očima. Snad se nebojí, že jim ukradnu nápad na detektivku? Měl chuť se rozesmát. Ano, může je ujistit, že to nemá v úmyslu, jenomže tím je utvrdí v tom, že vyslechl celý rozhovor.

Nejlepší bude, když zmizí. Zaplatil a vyšel do sychravého rána. Pod podrážkami mu křupalo podzimní listí a sem tam mu zbloudilý lístek přistál na klobouku. Prošel kolem kamenné kašny a nechtěně vyrušil hejno holubů. Zamířil do opuštěné postranní uličky, která byla zkratkou do kongresového centra. Vtom si uvědomil, že za sebou slyší kroky. Otočil se a nechápavě se zadíval na ženu a muže z kavárny.

„Ano?“ zeptal se anglicky, jak byl zvyklý. Vtom se ve vzduchu zalesklo ostří nože.

„Neberte si to osobně, ale nemůžeme si dovolit žádnou chybu.“

Ucítil nesnesitelnou bolest a ochromený mozek mu vyslal absurdní myšlenku, že přestože se vždycky považoval za Angličana, první i poslední slova v jeho životě byla v češtině. Potom se zhroutil na dlažební kostky a všechno zčernalo.

2

Současnost

Začaly letní prázdniny a já se znuděně rýpala ve večeři. Naše kuchařka připravila kuře s nádivkou, ale ani mé nejoblíbenější jídlo ve mně nedokázalo vykřesat jiskřičku zájmu. Od doby, co jsem úspěšně vyřešila vraždy v rodině Hofbachů, jsem neměla do čeho píchnout. Tedy, ne že by byla nouze o případy, ale bohužel nešlo o nic zajímavého. Sledování nevěrných manžílků a znuděných paniček se mi už zajídalo a nechat se najímat na hledání zaběhlých psů a koček? Ach jo.

V celé rezidenci bylo podezřelé ticho, ale to jsem přičítala faktu, že dnes se rozdávalo vysvědčení. Synovcům se z pochopitelných důvodů nechtělo domů, a tak už od rána telefonovali členům našeho personálu a žádali je, aby mně a dědovi vzkázali, že je něco zdrželo. Ráda bych napsala, že jejich výmluvy byly více či méně vynalézavé, ale protože je řeč o mých příbuzných, tak musím bohužel konstatovat, že byly vyloženě pitomé.

Děda Luigi byl naštěstí od rána v dobrém rozmaru a nerozhodilo ho ani Maxovo tvrzení, že ho unesli mimozemšťané. Mimozemšťané, pche! K čemu by ho asi tak potřebovali, když každé malé dítě ví, že jim jde o zkoumání lidské inteligence? Pokud potřebovali někoho s IQ, jako má náš Max, pak stačilo přistát na poli a odvézt si s sebou pár hrabošů. Ale nebudu hnusná. Třeba ho opravdu unesli a my se s ním už nikdy nesetkáme. To mi zvedlo náladu a s chutí jsem se zakousla do kuřecího stehna.

„Maxi! Maxi! Maxmiliáne!“

Dědův hlas burácel celým domem a já odstrčila jídlo. Za chvíli se ozvalo zaklepání a ve dveřích se objevila dědova hlava. Zajímá vás, jak Luigi vypadá? Je to obtloustlý obr původem z Itálie, který je natolik ješitný, že by nikdy nepřiznal, kolik je mu let. Zarytě tvrdí, že je mu něco málo přes sedmdesát, ale to berte s rezervou. Já také říkám, že je mi něco málo přes třicet, i když pravda je jiná.

O dědovi se šíří ošklivé řeči, že býval hlavou mafie, a já nikdy nesebrala odvahu se ho na to zeptat. Protože si nežijeme nijak špatně, nyní měl na sobě kalhoty z dílny slavné návrhářské dvojice a kašmírový svetr v hodnotě průměrného platu. Děda vypadal ustaraně. V obličeji byl pobledlý a stres mu zvýraznil vrásky kolem hnědých očí.

„Taro, můžeš na chvíli?“ Zhluboka jsem si povzdechla.

„Potřebuji tvou pomoc.“

To, co mě dostalo, byl dědův prosebný tón. Povzbudivě jsem se na něj usmála, odstrčila talíř a vyrazila za ním.

„Jde o Maxe.“

„Chápu,“ hlesla jsem a došla si pro pistoli.

Jindy by se děda zarazil a zakoktal, že to snad nebude nutné, ale dnes nic nenamítal. Takže je to opravdu vážné.

Luigi navzdory věku a váze čile rázoval chodbami naší rezidence a já mu sotva stačila. Na strategických místech byli rozmístění členové ochranky, ale on jim nevěnoval nejmenší pozornost. Jindy by s každým prohodil pár slov, ale dnes se nezdržoval. Maxi, Maxi, politovala jsem synovce v duchu.

Dědu jsem doběhla až u Maxova pokoje. Nezdržoval se klepáním a k mému údivu rozrazil dveře. Drahý synoveček se rozvaloval v posteli pokryté mastnými papíry od hamburgerů a pizzy. Jindy bych si neodpustila pár trefných příměrů k obyvatelům chlívků, ale raději jsem spolkla veškeré komentáře. Čtrnáctiletý Max upřeně zíral do tabletu a nás ignoroval. Hlava mu cukala sem a tam a na uších měl obrovská sluchátka. Luigi ošklivě zrudl. Chtěla jsem ho někam usadit, ale nebylo kam. Křesla přetékala odloženými svršky, a i takhle na dálku vypadala podivně lepkavě. Odvedla jsem dědu k posteli a smetla z ní trenýrky a plechovky od koly. „Sedni si,“ pobídla jsem ho a vmáčkla ho mezi polštáře s potiskem konopí. Řeknu vám, že mnohem hůř to vypadá u Olivera. Jeho pokoj smrdí jako po nájezdu skunků, a pokud nejste očkovaní proti exotickým chorobám, raději se mu vyhýbejte obloukem.

„Co je to?!“ zařval děda a zamával nám před očima úředním lejstrem.

Max se ani neobtěžoval vzhlédnout. Civěl do tabletu a soustředil se na zabíjení gigantických tarantulí. Z pootevřených úst mu visel jazyk a dětsky naducaný obličej měl plný rudých pupínků s hnisavými hlavičkami. K tomu připočtěte odstávající uši a brýle, které nesluší ani Harry Potterovi, a dojde vám, že vypadal jako debílek.

„Taro?“

Pochopila jsem a vytáhla pistoli. Mířit na Maxovu hlavu nemělo smysl, proto jsem namířila na tablet.

Max se zamračil a tablet odložil.

„To je vysvědčení. Co by to mělo být jiného?“ pokrčil rameny a mě svrběl prst na spoušti.

„To je vysvědčení,“ papouškoval po něm děda. „To vidím, že je to vysvědčení! Jen nechápu, jak můžeš být tak klidný. Chemie pět. Přírodopis pět. Matematika pět.“

Nakoukla jsem mu přes rameno.

„Tady je trojka. To je chování? Ehm, tak nic.“ Děda pokračoval: „Dějepis pět. Tělocvik čtyři.“

Max nás ignoroval. Dědův proslov na něj nijak nezapůsobil a nic si nedělal ani z mé zbraně. Jediný náznak emocí projevil, když se chlupatá potvora rozprskla o skálu.

„Jak chceš,“ prohlásil děda nebezpečně klidným hlasem. „Mohl jsi mít dva měsíce prázdniny, ale teď se budeš učit, až se z tebe bude kouřit.“

„Já měl prázdniny deset měsíců, a to je lepší.“

Myslíte, že bych to s dobrým advokátem uhrála na ochranu veřejnosti?

„Tara ti sežene doučování a já ti garantuju, že se dva měsíce nehneš z domu.“

Cože? Proč já?

„Můžeme ho zastřelit a zakopat na zahradě,“ navrhla jsem.

Děda bohužel nesouhlasil. Protože je Ital, rodina je pro něj svatá.

„A varuju tě. Tara a já tě budeme hlídat, tak radši nic nezkoušej.“

Zaúpěla jsem.

„Ale já mám spoustu práce,“ namítla jsem. „Zrovna dneska mi volala paní, že se jí ztratil… ééé… vzácný pes. Má… ehm… nevyčíslitelnou hodnotu, protože vyhrál spoustu… ééé… psích soutěží.“ Zatímco jsem trapně blekotala, horečnatě jsem přemýšlela, odkud ukradnu psího šampiona, kterého na konci srpna „vypátrám“.

Max se přidrzle usmíval. Hajzlík, moc dobře ví, že psům rozumím stejně jako dětem. To znamená vůbec. Vysvobodilo mě zaťukání na dveře. Byl to Ondřej, šéf naší ochranky.

„Taro, přišla za vámi slečna Jermanová. Už jsem ji prověřil a…“

Větu nedořekl, protože ho rázně odstrčila štíhlá ženská paže. Do pokoje vstoupila mladá žena a já rázem zapomněla na vysvědčení i na armádu tarantulí.

„Dominiko,“ vyhrkla jsem a běžela jí v ústrety.

V duchu jsem počítala, jak dlouho jsme se neviděly. Kdysi jsme společně navštěvovaly internátní školu ve Švýcarsku, a protože jsme tam byly jediné Češky, rychle jsme se spřátelily. S Dominikou jsme skvěle vycházely a mrzelo mě, že se později naše cesty rozešly.

„Tak ráda tě vidím!“

Pevně jsem ji objala. Ondřej taktně vycouval z pokoje a děda si odkašlal.

„To je Dominika Jermanová. Moje kamarádka z dětství. Dominiko, to je můj děda Luigi a můj synovec Max.“

Děda se zvedl, aby si s ní potřásl rukou. Usmíval se od ucha k uchu a já pochopila, že si Dominika získala jeho sympatie. Co dělal Max? Ten zíral Dominice na prsa.

„To je moje nová učitelka?“ zeptal se a lascivně se olízl.

Dominika si vyděšeně sáhla na hrdlo a já si všimla jejích rolexek na levém zápěstí. To mě uklidnilo. Už jsem se lekla, že její otec přišel o majetek a ona si opravdu musí vydělávat na živobytí učením.

„V přírodopise probíráme rozmnožování. Tím bychom mohli začít,“ navrhl Max a znovu se olízl.

„Já nejsem učitelka,“ ohradila se Dominika. „Přišla jsem Taru požádat o pomoc. V našem domě se poslední dobou dějí podivné věci.“

Měla jsem co dělat, abych nevykřikla radostí. I kdyby ty podivné věci znamenaly, že jim někdo krade ze zahrady ovoce, pořád je to lepší než hlídat Maxe.

„Pojď se mnou,“ zavelela jsem. „V klidu mi řekneš, co a jak.“

Když jsme vycházely ze dveří, Max obdivně pronesl:

„Taková kost. Té musí chlapi ležet u nohou.“

Otočila jsem se a zasyčela: „Budeš se divit, ale mně taky leží chlapi u nohou.“

Třískla jsem naštvaně dveřmi, a tak jsem neslyšela, jak děda říká: „Maxi, buď zticha a neber jí iluze.“

3

„Co to bylo?“ zeptala se mě Dominika na chodbě.

„Myslíš toho exota? To je Max. Můj synovec a chlouba celé rodiny. Jak sis bezpochyby všimla, v našem Maxíkovi se snoubí krása s inteligencí.“

„Jízlivá jako vždy,“ prohlásila a společně jsme se zasmály.

Vedla jsem ji ke svému bytu a Dominika byla natolik slušná, že nic nekomentovala. Nezasvěcení totiž bývají šokovaní tím, že vlastníme několik navlas stejných rezidencí na pozemku o rozloze středně velkého letiště. Ale Dominika šla mlčky vedle mě a po očku si mě prohlížela. Ostatně, já dělala to samé. Jestli se jedna z nás změnila k nepoznání, byla to ona. Já si ji pamatovala jako hubenou dívenku se zrzavými vlasy a obličejem pokropeným pihami. Tehdy byla samá noha, samá ruka a nestála chlapcům za pohled.

A dnes? Chtěla bych vidět chlapa, který by od ní dokázal odtrhnout zrak. Dominika je vyšší než já, ale protože měřím sotva sto šedesát centimetrů, není to nic překvapivého. Její postava se příjemně zaoblila a muži by bezpochyby řekli, že je sexy. Světle zrzavou barvu vystřídala tmavě kaštanová a všechny pihy z obličeje i paží zmizely. Na sobě měla černou sukni ke kolenům, elegantní halenku a na nohou lodičky na vysokém podpatku.

Husté vlnité vlasy měla rozpuštěné a prameny se jí dotýkaly ramen. Obličeji dominují velké čokoládové oči a plné rty. K tomu si připočtěte drobný pršáček a vyjde vám tvář dívky z plakátu. Paradoxně je Dominika inženýrka chemie, která pracuje v laboratořích rodinné firmy. Její otec kdysi založil Barvy Jerman. Moc romanticky to nezní, ale díky továrně a síti specializovaných obchodů je její tatík jedním z nejbohatších Čechů.

„Tak co? Spokojená s prohlídkou?“ zeptala se mě s úsměvem, když se svalila do křesla.

Jiného by luxusní zařízení v mých pokojích uvedlo do rozpaků, ale Dominika je zvyklá. V její rodině byly peníze odjakživa. Matka je zdědila a otec je dokázal vydělat. Kamarádka si přehodila nohu přes nohu a z kabelky vytáhla cigarety a stříbrný zapalovač. Byla sváteční kuřačka a kouřila jen tehdy, když se potřebovala uklidnit.

„Co to je?“ zeptala jsem se zvědavě, když jsem v útrobách kabelky zahlédla papír popsaný jejím drobným pavoučím písmem.

Dominika na mě spiklenecky mrkla a vrazila mi lejstro do ruky. Přelétla jsem papír pohledem, ale vůbec jsem z něj nebyla moudrá.

„To je seznam podezřelých?“ zasmála jsem se.

„To právě nevím,“ prohlásila naprosto vážně. Přisunula jsem k ní popelník určený návštěvám.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2

3