Etgar Keret

Fly already

originally published in Hebrew as

Takala Bi-Ktzeh Ha-Galaxia

Copyright © 2018, Etgar Keret

All rights reserved

Translation © Silvia Singer, Michal Vlk, 2021

Design & Layout © Mária Rojko, 2021

Cover illustration © Petr Bařinka, 2021

Slovak edition © Artforum, 2021

Font faces: PT Sans, PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Preklad formou štipendia a vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Elimu a Guyovi

Predposledný raz, čo ma vystrelili z dela

Predposledný raz ma vystrelili z dela vtedy, keď Odélia odišla so synom. Pracoval som ako čistič klietok v rumunskom cirkuse, ktorý práve dorazil do mesta. Levie klietky som mal hotové za polhodinu, rovnako aj medvedie, ale tie slonie boli nočná mora. Bolel ma chrbát a celý svet smrdel od hovna. Mal som zničený život a smrad hovna sa k nemu hodil. Cítil som, že potrebujem pauzu. Vyhliadol som si miesto v rohu z vonkajšej strany klietky a ušúľal som si cigaretu. Ani som si predtým ruky neumyl.

Po pár šlukoch som za sebou začul malé strojené zakašľanie. Riaditeľ cirkusu. Volal sa Ižo a cirkus vyhral v kartách. Starý Rumun, pôvodný majiteľ cirkusu, mal tri kráľovné, ale Ižo mal štyri. Rozprával mi ten príbeh v deň môjho nástupu do práce. „Kto potrebuje šťastie, keď vie podvádzať?“ povedal a žmurkol na mňa. Bol som presvedčený, že mi Ižo vynadá, lebo som si dal počas práce prestávku, ale vôbec nevyzeral nahnevane.

„Povedz,“ vraví mi, „chceš si ľahko zarobiť tisícovku?“ Prikývol som a on pokračoval: „Práve som bol v karavane u Ištvána, našej ľudskej delovej gule, a je úplne namol. Nepodarilo sa mi ho zobudiť a jeho výstup začína o štvrťhodinu…“ Otvorená Ižova dlaň nakreslila vo vzduchu dráhu strely, ktorá mi jeho trpasličími prstami dopadla na čelo: „Dám ti tisícovku v hotovosti, keď to zaňho vezmeš.“

„Ešte nikdy ma nevystrelili z dela,“ opáčil som a znovu si potiahol z cigarety.

„Isteže áno,“ tvrdil Ižo, „keď ťa opustila žena, keď ti tvoj syn povedal, že ťa už nechce vidieť, lebo si nula, keď ti utiekol tučný kocúr. Pochop, aby si bol ľudskou delovou guľou, nemusíš byť ohybný, svižný ani silný, iba dostatočne osamelý a nešťastný.“

„Nie som osamelý,“ namietol som.

„Naozaj?“ zachichotal sa Ižo. „Tak povedz, a sex vynechaj, kedy naposledy sa na teba niektorá usmiala?“

Pred predstavením ma obliekli do striebornej kombinézy. Spýtal som sa starého klauna s obrovským červeným nosom, či by som nemal dostať nejaké inštrukcie, kým ma vystrelia. „Dôležité je,“ zamrmlal, „uvoľniť telo. Alebo ho napnúť, jedno z toho. Nepamätám sa presne. A tiež treba dbať na to, aby delo bolo namierené priamo dopredu a neminulo cieľ.“

„A to je všetko?“ opýtal som sa. Aj v striebornej kombinéze som smrdel sloním trusom. Riaditeľ cirkusu prišiel a potľapkal ma po pleci. „Pamätaj,“ povedal mi, „hneď, ako ťa vystrelia na cieľ, vrátiš sa na scénu, usmeješ sa a pokloníš. A keby ťa, božechráň, niečo bolelo alebo dokonca budeš mať čosi zlomené, musíš to zadržať vo vnútri, zamaskovať, aby to diváci nezbadali.“

Obecenstvo vyzeralo veľmi šťastne. Tlieskalo klaunom, ktorí ma tlačili do ústia dela, a sekundu predtým, než zapálili rozbušku, sa ma vysoký klaun s kvetom, čo striekal vodu, spýtal: „Si si istý, že do toho ideš? Máš poslednú šancu si to rozmyslieť.“ Prikývol som a on povedal: „Vieš, že Ištván, naša bývalá delová guľa, je práve hospitalizovaný v nemocnici s dvanástimi zlomenými rebrami?“

„Nie,“ nesúhlasil som, „je iba trochu opitý. Spí vo svojom karavane.“

„Ako myslíš,“ vzdychol si klaun so striekajúcim kvetom a zapálil zápalku.

Spätne musím priznať, že delo bolo namierené v príliš ostrom uhle. Namiesto toho, aby som zasiahol cieľ, vyletel som nahor, pretrhol som natiahnutú stanovú plachtu a letel som plynule k nebu, vysoko vysoko, tesne pod vrstvu čiernych mrakov, ktorá ho zakrývala. Letel som ponad opustené drive-in kino, kam sme s Odéliou kedysi chodili na filmy; ponad ihrisko, kde sa ponevieralo pár majiteľov psov so šuchotajúcimi igelitovými vreckami, a bol tam aj malý Max, práve sa hral s loptou, a keď som letel ponad neho, zdvihol zrak, usmial sa a zamával mi na pozdrav. Na kraji Jarkonskej ulice, za smetnými košmi amerického veľvyslanectva, som zazrel Tigra, môjho tučného kocúra, ako sa snaží uloviť holuba. O pár sekúnd, keď som pristál vo vode, sa hŕstka ľudí na pláži postavila a zatlieskali mi, a keď som vyšiel z mora, mladé dievča s piercingom v nose mi podalo svoj uterák a usmialo sa na mňa.

Keď som sa vrátil na cirkusové nádvorie, mal som ešte mokré oblečenie a všetko vôkol už bolo ponorené do tmy. Stan bol prázdny a uprostred neho, vedľa dela, z ktorého ma vystrelili, sedel Ižo a počítal peniaze v pokladni.

„Minul si cieľ,“ reptal, „a nevrátil si sa na klaňanie, ako sme sa dohodli. Strhávam ti za to štyristo šekelov.“ Podal mi pár skrkvaných bankoviek, a keď pochopil, že si ich nevezmem, uprel na mňa svoj neoblomný východoeurópsky pohľad a povedal: „O čo ti ide, človeče? Ber alebo nechaj tak!“

„Kašli na peniaze, Ižo,“ žmurkol som naňho a prikročil som k ústiu dela, „urob kamošovi láskavosť a vystreľ ma znova.“

Nerobte to!

Najskôr si ho všimne čvirik. Práve sa ideme pohrať s loptou do parku, keď tu zrazu povie: „Oci, pozri!“ Hlavu má zaklonenú, zúženými očami hľadí ďaleko nado mňa a skôr, než si stačím predstaviť mimozemskú vesmírnu loď či klavír, čo nám padá na hlavu, už cítim v kostiach, že sa tu deje čosi veľmi zlé. Keď však otočím tvár smerom, kam čvirik zíza, vidím iba škaredú štvorposchodovú budovu celú posprejovanú a posiatu klimatizáciami, akoby trpela nejakou kožnou chorobou. Slnko stojí presne nad ňou, oslepuje ma, a kým sa mi podarí vylepšiť zorný uhol, počujem čvirika povedať: „Chce letieť.“ Zrazu zbadám postavu človeka v bielej košeli, stojí na strešnom zábradlí, díva sa dolu priamo na mňa, a čvirik za mnou zašepká: „To je superhrdina?“

Namiesto odpovede zakričím na toho muža: „Nerobte to!“

Muž na mňa iba pozerá.

Zakričím naňho znova: „Nerobte to, prosím vás! Nech vás tam hore dostalo čokoľvek – určite vám to pripadá ako problém, čo sa nedá vyriešiť, ale verte mi, že dá. Ak teraz skočíte, odídete zo sveta s beznádejným pocitom. Bude to vaša posledná spomienka na život. Nie na rodinu ani na lásku, iba na porážku. Ale ak to prekonáte, prisahám na všetko, čo mi je najdrahšie, že smútok a zúfalstvo postupne zmiznú a o pár rokov z nich ostane iba smiešny príbeh, čo sa rozpráva ľuďom pri pive. Príbeh o tom, ako ste kedysi chceli skočiť zo strechy a jeden muž, čo stál dole, na vás zakričal…“

„Čože?“ zvolá muž zo strechy a ukáže si na ucho. Asi ma nepočuje pre ten hluk, ktorý sem dolieha z cesty. Alebo to nie je hlukom, lebo ja to jeho „čože“ počujem výborne. Možno je iba nedoslýchavý.

Čvirik ma teraz objíme okolo stehien, no neobopne ma celkom, akoby som bol nejaký obrovský strom baobabu. Zajačí na muža: „Máš superschopnosti?“ Chlapík sa však znovu chytí za ucho, akože nepočuje, a zvolá: „Mám toho po krk! Dosť! Čo všetko musím zniesť?“ A čvirik zakričí naspäť, akoby sa úplne bežne rozprávali: „Leť už! No tak, leť!“

Mňa zatiaľ opantáva stres, ktorý prichádza vždy, keď viem, že všetko závisí odo mňa.

V práci to mávam dosť často. Aj s rodinou, ale menej. Ako vtedy cestou do národného parku v Sachne, keď som sa snažil brzdiť a zablokovali sa kolesá. Auto sa začalo kĺzať po ceste a ja som si v duchu povedal: „Buď to zvládneš, alebo je koniec.“ Vtedy v Sachne sa mi to zvládnuť nepodarilo a došlo k vážnej nehode. Liat, ktorá jediná nebola pripútaná, na mieste zomrela a ja som zostal sám s deťmi. Čvirik mal vtedy dva roky a sotva vedel rozprávať, ale Noam sa ma neprestajne pýtal: „Kedy sa mama vráti? Kedy sa mama vráti?“ A to hovorím o dobe dlho po pohrebe. Mal osem rokov, a to už človek predpokladá, že chápe, keď je niekto mŕtvy, ale neprestával sa dookola vypytovať. Aj bez jeho nepríjemných otázok som vedel, že je to všetko moja vina, a chcel som skoncovať so životom. Presne ako chlap na streche. Ale dostal som sa z toho. A dnes som tu, chodím bez bariel, bývam so Simonou, som dobrý otec. A práve toto som chcel porozprávať mužovi na streche, povedať mu, že presne viem, ako sa teraz cíti, a že ak sa nerozpľasne na chodníku ako pizza, tak to prejde. Ručím za to. Lebo niet človeka na tejto modrej planéte, ktorý by bol väčšmi na dne, než som bol vtedy ja. Musí jednoducho zísť dolu a dopriať sám sebe týždeň. Mesiac. Hoc aj rok, ak treba.

Ale ako to všetko povedať nahluchlému? Medzitým ma čvirik potiahne za ruku a povie: „Ten dnes nepoletí. Poď, oco, poďme do parku, kým sa zotmie.“ Ani sa nepohnem a zakričím z celej sily: „Ľudia zomierajú stále, ako muchy, ani sa nemusia zabíjať. Nerobte to! Prosím, nerobte to!“

Muž na streche prikývne, zdá sa, že tentoraz niečo počul, a zavolá naspäť: „Ako to viete? Ako viete, že zomrela?“

Vždy niekto zomiera, chcem naňho zavolať. Vždy. Ak nie ona, tak niekto iný. Ale takto ho nedostanem dolu, preto radšej zakričím: „Mám tu dieťa,“ a ukážem na čvirika, „nemusí to vidieť.“

Čvirik vedľa mňa zakvíli: „Ale hej! Musím! No tak, leť už, skôr než bude tma!“ Je december, naozaj sa skoro stmieva.

Ak ten človek skočí – budem mať na svedomí aj jeho. Irena, moja psychologička na klinike, po mne hodí znovu tým svojím pohľadom po-vás-idem-už-domov a povie: „Nie je to vaša vina. Musíte si to vytĺcť z hlavy.“ Prikývnem, lebo viem, že sa terapia o dve minúty skončí a ona musí vyzdvihnúť svoju dcérku zo škôlky, ale nemám na výber, lebo aj tohto hluchého budem musieť vliecť na chrbte spolu s Liat a s Noamovým skleneným okom. Musím ho zachrániť.

„Počkajte ma tam!“ zrevem smerom k nemu z celej sily: „Momentík! Idem za vami hore porozprávať sa!“

„Ja to bez nej nedokážem! Nemôžem!“ zavolá on zhora.

Zakričím späť: „Moment!“ a obrátim sa na čvirika: „Poď, zlatko, vyjdeme hore na strechu.“

Čvirik roztomilo zakrúti hlavou ako zakaždým, než mi začne piť krv, a povie: „Ak poletí, uvidíme ho lepšie stadiaľto.“

„Nepoletí,“ vravím mu, „dnes nie. Poď, vyjdeme hore, len na chvíľku, ocko musí tomu pánovi niečo povedať.“

„Tak naňho zakrič odtiaľto,“ trvá na svojom čvirik. Ruka mu vykĺzne z mojej a on sa hodí o zem, presne ako to rád robieva, keď ideme so Simonou nakupovať.

„Dáme si preteky na strechu,“ vravím mu, „keď vybehneme hore na jeden šup bez zastavenia, čvirik a ocko vyhrajú zmrzlinu.“

„Teraz zmrzlinu,“ kvíli čvirik a váľa sa po chodníku, „hneď!“

Nemám čas na jeho hlúposti. Schmatnem ho do náručia. Zvíja sa a reve, ale ja ho ignorujem a bežím smerom k budove.

„Čo sa stalo tomu chlapcovi?“ počujem zhora mužov hlas. Neodpovedám, iba sa vrhám na schodisko. Možno ho zastaví práve zvedavosť. Možno vďaka nej neskočí a počká na mňa.

Chlapec je ťažký. Zdolať všetky tie schody s päť a polročným deckom v náručí je namáhavé, najmä ak ono ísť hore nechce. Na treťom poschodí už lapám po dychu. Pootvoria sa jedny dvere a tučná ryšavá žena, ktorá pravdepodobne začula čvirikov rev, sa pýta, koho hľadám, ale ja ju ignorujem a ďalej sa rútim po schodoch. Aj keby som jej chcel niečo povedať, nemám dosť vzduchu v pľúcach.

„Hore nikto nebýva,“ zavolá za mnou, „je tam iba strecha.“

Keď povie „strecha“, škrekľavý hlas sa jej zlomí a čvirik na ňu uslzene zajačí: „Zmrzlinu! Hneď!“

Nemám voľnú ruku, aby som zatlačil na ošarpané dvere, ktoré by mali viesť von na strechu, náručie mám plné čvirika, ktorý neprestáva robiť cirkus, tak do nich zo všetkých síl kopnem. Strecha je prázdna. Chlap, ktorý stál pred chvíľou na zábradlí, tam už nie je. Nepočkal na nás. Nepočkal, aby zistil, prečo chlapec reval.

„Odletel,“ kvíli mi čvirik v náručí, „odletel a kvôli tebe sme nič nevideli! Kvôli tebe!“

Pomaly sa blížim k zábradliu. Možno to oľutoval a vrátil sa dnu do budovy, nahováram si. Ale sám tomu neverím. Viem, že je tam dole, roztiahnutý na chodníku v čudnej polohe. Viem to a v náručí mám dieťa, ktoré ho nesmie vidieť, jednoducho nesmie, lebo to je trauma na celý život, a jednu už má, nepotrebuje ďalšiu, ale nohy ma nesú na okraj strechy. Je to ako škrabať si ranu, ako si objednávať ďalší panák chivas, hoci viem, že som vypil viac než dosť, ako sadať za volant, hoci viem, že som unavený, príšerne unavený.

Keď sa už ozaj blížime k zábradliu, začíname pociťovať výšku. Čvirik sa utíši, počujem naše dychčanie a sirény sanitiek v diaľke akoby mi vraveli: „Na čo ti to je? Na čo sa chceš pozrieť? Myslíš, že to niečo zmení? Spraví to niekomu dobre?“

Zrazu začujem za sebou prenikavý hlas ryšavej panej: „Nechajte ho!“

Otočím sa k nej, nechápem priveľmi, čo odo mňa chce.

„Nechaj ma!“ zreve aj čvirik. Vždy ho rozohní, keď niekto cudzí zasiahne.

„Veď je to iba dieťa,“ pokračuje Ryšavka, ale hlas sa jej v momente zlomí a zmäkne. Má slzy na krajíčku. Zvuk sirén sa čoraz väčšmi približuje a Ryšavka vykročí smerom ku mne. „Viem, že trpíte,“ vraví mi, „viem, že je to všetko ťažké. Viem. Verte mi.“ V hlase má toľko bolesti, že sa aj čvirik prestane mykať a hypnotizovane na ňu hľadí. „Pozrite sa na mňa,“ zašepká, „pozrite. Tučná, sama. Aj ja som mala kedysi dieťa. Viete, aké to je stratiť dieťa? Uvedomujete si vôbec, čo sa chystáte urobiť?“ Čvirik je stále u mňa v náručí a pevne ma objíma. „Pozrite sa, aký zlatý chlapček,“ vraví a už je blízko nás, hrubou rukou hladká čvirikovi vlasy.

„Bol tu jeden pán,“ povie čvirik a uprie na ňu svoje krásne hnedé oči, Liatine oči. „Bol tu jeden pán, ale teraz odletel. A kvôli ocovi sme to nevideli.“

Sirény zastavujú tesne pod nami. Urobím ešte krok k zábradliu, ale spotená dlaň Ryšavky schmatne tú moju – „Nerobte to,“ vraví žena, „prosím vás, nerobte to.“

Čvirik dostane vanilkovú zmrzlinu v umelohmotnom tégliku. Ja si dám pistáciovú a čokoládovú v kornútiku. Ryšavka si objedná čokoládový milkšejk. Všetky stoly v cukrárni sú zašpinené, snažím sa jeden pre nás očistiť servítkou. Čvirik nalieha, že chce ochutnať milkšejk a ona mu to dovolí. Aj ona sa volá Liat. Bežné meno. Nevie nič o mojej Liat ani o nehode, nevie o ničom. A ja o nej tiež nie. Okrem toho, že prišla o dieťa.

Keď sme vyšli z budovy, práve nakladali mŕtveho muža do sanitky. Našťastie už bol prikrytý bielou plachtou. O jeden obraz mŕtvoly v hlave menej. Zmrzlina je na mňa príliš sladká, ale čvirik a susedka vyzerajú, že sú spokojní. Čvirik drží v jednej ruke téglik a druhú naťahuje za Ryšavkiným milkšejkom. Robí to vždy, neviem prečo, veď už má zmrzlinu, načo potrebuje ešte viac? Otvorím ústa, že ho napomeniem, ale Ryšavka mi naznačí, že je to v poriadku, a dáva mu takmer prázdny pohár svojho milkšejku. Jej syn zomrel, moja žena zomrela, muž zo strechy zomrel.

„Pozrite sa, aký je zlatý,“ zašepká, keď sa čvirik usiluje vysŕknuť poslednú kvapku zo dna jej pohára. Naozaj je roztomilý.

Zázračná bylina

V kaviarni pri našom dome pracuje jedna sympatická servírka. Oren z kuchyne vraví, že nemá frajera, že sa volá Tamar a že má rada ľahké drogy. Kým v kaviarni nezačala pracovať, nezavítal som tam ani raz, ale teraz sedávam každé ráno pri bare. Pijem espresso. Trochu sa s ňou rozprávam. O tom, čo čítam v novinách, o ostatných ľuďoch v kaviarni, o koláčoch. Niekedy sa mi ju podarí aj rozosmiať. A keď sa smeje, robí mi to dobre. Takmer som ju už párkrát pozval do kina, ale kino – to je príliš okaté. Po kine je hneď večera v reštaurácii alebo pozvanie na víkend na pláž do Ejlatu. Kino sa nedá vyložiť rôznymi spôsobmi. Kino je ako rovno povedať: „Chcem ťa.“ A ak nemá záujem a povie nie, to už hraničí s trapasom. Preto mi napadlo, že pozvať ju na joint by bolo lepšie. Nanajvýš povie: „Nefajčím,“ a ja hodím nejaký vtip o zhulencoch, akoby nič si objednám ďalšie espresso a ideme ďalej.

A tak zavolám Avrimu. Avri je asi jediný zo strednej školy, kto už vtedy fakt hrozne hulil. Naposledy sme spolu hovorili pred vyše dvomi rokmi, a keď ho vytáčam, prehrávam si v hlave nejakú tému na konverzáciu, hľadám niečo, o čom by som s ním mohol hovoriť, než sa ho spýtam na trávu. Lenže Avri, len čo položím otázku, ako sa má, odpovie: „Sucho. Pre tie trable v Sýrii nám zavreli hranice do Libanonu, a teraz ešte aj do Egypta skrz ten bordel s Al-Káidou. Niet čo huliť, človeče. Už z toho leziem po stenách.“ Pýtam sa ho, ako to ide inak, a on odpovedá. Hoci obidvaja vieme, že ma to nezaujíma. Vraví, že jeho frajerka je tehotná a že obaja to dieťa chcú, ale jej matka je vdova a tlačí ich, aby sa vzali na rabináte, chce náboženskú svadbu, lebo tvrdí, že to by chcel otec, keby žil. No a postav sa proti takému tvrdeniu. Čo máš robiť? Vykopať otca krompáčom z hrobu a spýtať sa ho? A celý čas, čo Avri rozpráva, sa ho snažím upokojiť, vravím, že všetko bude v pohode. Lebo mňa ozaj netrápi, či sa Avri ožení na rabináte alebo nie. Aj keby sa rozhodol odsťahovať z Izraela alebo zmeniť si pohlavie, je mi to fuk. Mňa zaujíma iba tá tráva pre Tamar. A tak nadhodím: „Človeče, nebol by fakt nejaký matroš? Nemám v pláne sa zmastiť, chcem len urobiť dojem na jednu výnimočnú babu.“

„Sucho,“ zopakuje Avri, „prisahám, sám som začal huliť Spice – syntetiku ako nejaký narkoman.“

„To jej nemôžem dať,“ vravím mu, „nevyzeralo by to dobre.“

„Viem,“ mrmle z druhej strany linky, „viem, ale vážne nemám.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Predposledný raz, čo ma vystrelili z dela (preklad S. S.)

Nerobte to! (preklad S. S.)

Zázračná bylina (preklad S. S.)

Otec so zemiakovým pyré (preklad S. S.)

Rebrík (preklad S. S.)

Tabula rasa (preklad M. V.)