Nina George

LEVANDULOVÝ POKOJ

Originální název: Das Lavendelzimmer

Vydáno v Knaur Verlag, München, 2013

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2013 by Nina George

Originally published in 2013 by Droemer Knaur

Translation © Dagmar Hoangová, 2014

© Mapa Martina Knoppová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6399-8

Tento román věnuji svému otci Joachimovi Albertu Wolfgangu Georgeovi, zvanému Jo Široký (20.březen 1938 Sawade/Eichwaldau – 4. duben 2011 Hameln)

Tatínku,

s Tebou zemřel jediný člověk, který přečetl vše,

co jsem napsala od té chvíle, kdy jsem se naučila písmenka.

Budeš mi vždycky chybět.

Vidím Tě v každém světle večera a v každé vlně všech moří.

Jsi obsažen v každém slově.

Nina George

leden 2013

1

Jak se mohlo stát, že jsem se k tomu nechal přemluvit?

Velitelky domu číslo dvacet sedm, majitelka madame Bernardová a domovnice madame Rosalette, sevřely Perdua mezi své byty v přízemí do kleští.

„Ten Le P. se zachoval ke své ženě ostudně!“

„Hanebně. Jako mol k závoji nevěsty.“

„Některým to člověk nemůže mít za zlé, když se podívá na jejich manželky. Vypadají jako výrobníky ledu namočené v Chanelu 5. Ale muži? Samí netvoři!“

„Milé dámy, absolutně nechápu, co…“

„Vás se to pochopitelně netýká, monsieur Perdu. Jste kašmír mezi látkami, z nichž jsou ušiti muži.“

„Každopádně dostaneme novou nájemnici. Do čtvrtého patra. To je vaše poschodí, monsieur.“

„Ale madame o všechno přišla. Nezůstalo jí vůbec nic, jen zničené iluze. Bude se jí hodit patrně všechno.“

„A teď vstupujete do hry vy, monsieur. Dejte, co můžete. Každá pomoc je vítaná.“

„Samozřejmě. Mohl bych třeba přispět dobrou knihou.“

„Myslely jsme spíš něco praktického. Například stůl. Vždyť přece madame…“

„…o všechno přišla. Je mi to jasné.“

Knihkupec sice neznal nic, co by bylo praktičtější než kniha, ale slíbil, že věnuje nové nájemnici stůl. Má přece jeden navíc.

Zastrčil si kravatu mezi horní knoflíčky bílé, energicky vyžehlené košile a pečlivě si ohrnul rukávy. Pěkně zespodu, záložku za záložkou, až k loktům. Pohlédl na knihovnu, která zabírala celou zeď v chodbě. Za regálem se nacházel pokoj, který už jednadvacet let neotevřel.

Jednadvacet let a léto a novoroční ráno.

A právě v té místnosti ten stůl stál.

Zhluboka vydechl a sáhl bez výběru po knize. Byl to Orwellův román Devatenáct set osmdesát čtyři. Nerozpadl se ani ho nekousl do ruky jako uražená kočka.

Popadl další svazek, potom dva. Sahal teď do regálu oběma rukama, vyjímal celé řady knih a skládal je na podlahu vedle sebe.

Z hromádek rostly stromy. Věže. Kouzelné hory. Podíval se na poslední knihu, kterou držel. Tomova půlnoční zahrada. Pohádka o cestování v čase od anglické spisovatelky Perceové.

Kdyby věřil v osud, považoval by to za znamení.

Začal bušit pěstmi zespoda do prken, aby je uvolnil z úchytek. Ustoupil o krok zpátky.

Tady jsou. Objevily se za zdí slov. Dveře vedoucí do pokoje, v němž…

Nemohl bych radši koupit nějaký jiný stůl?

Monsieur Perdu si přejel rukou po rtech. Ano. Otřít prach z knih, uklidit je zpátky a zapomenout na ty dveře. Koupit stůl a chovat se dál jako v posledních dvou desetiletích. Za dvacet let mu bude sedmdesát. Potom už zbytek nějak doklepe. Možná zemře dřív.

Zbabělče!

Třesoucí se rukou sevřel kliku.

Pomalu otevřel dveře. Mírně na ně přitlačil, protože se otevíraly dovnitř, přimhouřil oči a…

Nebylo tu nic jiného než světlo měsíce a suchý vzduch. Nasál ho nosem, zkoumal, nenašel však nic.

Vůně *** zmizela.

Monsieur Perdu se za těch jednadvacet let zdokonalil natolik, že na ni myslel, jako by šlo o nezakrytý kanál.

Nahrazoval její jméno v duchu symbolem ***. Vzpomínal na ni jako na mlčení v bzukotu svých myšlenek, na bílý prostor v obrazech minulosti, na tmu uprostřed vlastních citů. Dokázal si představit mnoho druhů mezer.

Rozhlédl se. Jak je ten pokoj tichý! A i přes levandulové tapety bledý. Roky za zavřenými dveřmi připravily stěny o barvu.

Světlo dopadající z chodby našlo uvnitř jen málo věcí, které by vrhaly stín. Židli, kuchyňský stůl, vázu s levandulí ukradenou před více než dvaceti lety v rovině u Valensole. A padesátiletého muže, který usedl na židli a objal pažemi své tělo.

Tam byly záclony. A tamhle obrazy, květiny a knihy, kocour Castor, který spal na pohovce. Byl tu svícen a šepot, sklenice červeného vína a hudba. Tančící stíny na zdi, jeden velký, druhý překrásný. V tomto pokoji byla láska.

Teď jsem tu už jen já.

Sevřel ruce v pěst a přitiskl si je k očím, které ho najednou začaly pálit.

Monsieur Perdu polkl jednou, potom znovu. Usilovně se snažil potlačit slzy. Hrdlo se mu zúžilo tak, že nemohl dýchat. Cítil, jak mu záda spaluje vedro a bolest.

Když mohl opět bezbolestně polknout, vstal a otevřel dvoukřídlé okno. Ze zadního dvora k němu stoupaly různé pachy.

Bylinky ze zahrádky Goldenbergových. Rozmarýn, tymián. Do jejich aroma se mísily masážní oleje slepého podologa a „zaříkávače“ nohou Chea spolu s lákavou vůní omelet a ostrým, masitým pachem afrických grilovaných jídel, která připravoval Kofi. Nad tím se vznášel červnový odér Paříže provoněný lipovým květem a očekáváním.

Monsieur Perdu ale nepřipustil, aby ho ty vůně dojaly. Vší silou se vzepřel jejich kouzlu. Uměl skvěle ignorovat vše, co by v něm mohlo vyvolat jakýkoli pocit touhy. Vůně, melodie, krásné věci.

Z komory, která sousedila s jednoduchou kuchyní, donesl vodu a zelené mýdlo a začal otírat dřevěný stůl.

Potlačil v mysli vybledlý obraz, jak u něj sedí, nikoli sám, nýbrž s ***.

Namáčel a drhl dřevo stolu a snažil se ignorovat otázku, co bude dál, když otevřel dveře do pokoje, v němž byla pohřbena všechna jeho láska spolu se sny a minulostí.

Vzpomínky jsou jako vlci. Nemůžeš je někde zavřít a myslet si, že ti dají pokoj.

Monsieur Perdu donesl úzký stůl ke dveřím, prostrčil ho policemi knihovny a kolem papírových hor plných kouzla ho dopravil na chodbu k protějšímu bytu.

Chtěl právě zaklepat, když se ozval ten smutný zvuk.

Přidušené zavzlykání jakoby tlumené polštářem.

Někdo za těmi zelenými dveřmi plakal.

Žena. Plakala tak, jako by si přála, aby ji nikdo, absolutně nikdo neslyšel.

2

„Byla manželkou toho, však víte koho, toho Le P.“

Perdu to nevěděl. Nečetl pařížský bulvár.

Madame Catherine Le P. se vracela ve čtvrtek pozdě večer domů z agentury svého manžela, umělce, kde vyřizovala nějakou práci pro tisk. V chodbě přede dveřmi do bytu měla postavený kufr, na kterém ležely rozvodové papíry. Její klíče do zámku nepasovaly, její muž se odstěhoval neznámo kam. Vzal s sebou starý nábytek a novou ženu.

Catherine, zanedlouho exmanželce toho mizery, nezůstalo nic, s výjimkou oblečení, které si do manželství přinesla. A poznání, jak bláhové bylo věřit, že někdejší láska je zárukou humánního chování po rozchodu. Uvědomila si, že měla znát svého muže natolik dobře, aby ji u něj už nic překvapilo.

„To je velice rozšířený omyl,“ poznamenala paní domu madame Bernardová mezi dvěma zabafáními z dýmky. „Svého manžela poznáš až v okamžiku, kdy tě opustí.“

Monsieur Perdu ji ještě nikdy nezažil tak hrozně chladnou.

Naslouchal teď osamělému pláči, který se ta ubožačka snažila ztlumit dlaněmi nebo utěrkou. Má o sobě dát vědět a uvést ji do rozpaků? Rozhodl se, že dojde ještě pro vázu a židli.

Potichu přecházel mezi svým a jejím bytem. Věděl naprosto přesně, jak zrádný je tenhle starý, hrdý dům, která prkna vržou, které zdi jsou dodatečně vyzděné a které šachty, skryté ve stěnách, fungují jako reproduktory.

Když se v prázdném obývacím pokoji skláněl nad svou zeměpisnou skládačkou čítající osmnáct tisíc dílků, poskytoval mu dům informace o životě ostatních.

Poslouchal, jak se Goldenbergovi hádají (on: „Nemůžeš už konečně…? Proč jsi…? Neudělal jsem snad…?“; ona: „Musíš pořád… Nikdy neuděláš… Chci, abys…“). Znal je už jako novomanžele. To se spolu často smáli. Pak přišly děti a rodiče se začali jeden druhému vzdalovat jako kontinenty.

Slyšel, jak elektrický vozík Clary Violetteové přejíždí přes okraje koberců, dřevěné podlahy a prahy pokojů. Viděl tu klavíristku kdysi vesele tančit.

Naslouchal tomu, jak Che a mladý Kofi vaří. Che dlouho míchal jídlo v hrncích. Byl odjakživa slepý, tvrdil však, že vidí svět prostřednictvím pachových a zvukových stop. Dokázal poznat, zda se lidé v místnosti milují, hádají nebo v ní žijí.

Každou neděli slyšel i madame Bommeovou, jak se s dalšími členkami klubu vdov rozpačitě hihňá nad ušmudlanými knížkami, které jí obstarával za zády jejího úzkoprsého příbuzenstva.

Dům číslo dvacet sedm v ulici rue Montagnard byl oceánem známek života, které narážely jako příboj do břehů Perduova tichého ostrova. Naslouchal jim už dvacet let. Znal své sousedy tak dobře, že se někdy až divil, jak málo toho vědí jeho spolubydlící o něm. Vcelku to ale vítal. Nikdo z nich netušil, že nemá v bytě skoro žádné zařízení – s výjimkou postele, židle a věšáku, že nevlastní ani ozdobné předměty, ani hudbu, obrazy, alba fotografií, sedací soupravu nebo nádobí, jen to, co je zapotřebí pro jednu osobu. Nevěděli ani to, že si to zvolil dobrovolně. Dvě místnosti, které obýval, byly tak prázdné, že když zakašlal, hlasitě se to rozléhalo. V obývacím pokoji se nacházelo jen na podlaze rozložené obrovské zeměpisné puzzle, o ložnici se dělila matrace, polička s knihami, lampa na čtení a pojízdný věšák se třemi soupravami úplně stejných oděvních svršků: šedých kalhot, bílé košile a hnědého pulovru s výstřihem do V. V kuchyni byl sporák, kávovar, dóza na kávu a regál, na němž byly potraviny seřazené podle abecedy. Možná bylo dobře, že to nikdo neviděl.

Přesto choval k obyvatelům domu číslo dvacet sedm zvláštní city. Z nevysvětlitelných důvodů se cítil lépe, když věděl, že se jim daří dobře. Snažil se k tomu přispět svým dílem, i když ho moc věcí nenapadalo. Pomáhaly mu v tom knihy. Jinak se držel vždy v pozadí, jako základní nátěr obrazu, před nímž se odehrává život.

Ten nový nájemník jménem Maximilian Jordan z třetího poschodí ale nedopřával Perduovi klidu. Nosil na míru vyrobené špunty do uší, přes ně klapky a v chladných dnech vlněnou čepici. Byl to mladý spisovatel, který se proslavil ze dne na den hned svým prvním dílem, a od té doby byl bez ustání na útěku před svými fanoušky, kteří by se k němu nejraději nastěhovali. On však projevoval mimořádný zájem o Perdua.

Když Perdu naaranžoval před dveřmi protějšího bytu kuchyňský stůl s vázou a židlí, pláč ustal.

Místo něho se ozvalo z předsíně zavrzání prkna, i když se na něj někdo pokusil stoupnout tak, aby nezavrzalo.

Nahlédl mléčným sklem zelených dveří a dvakrát velice tiše zaklepal.

Obličej se přiblížil. Byl to neurčitý, světlý ovál.

„Ano?“ špitl.

„Mám pro vás stůl a židli.“ Ovál mlčel.

Musím s ní mluvit jemně. Plakala tolik, že je pravděpodobně úplně vyschlá, a rozpadla by se, budu-li příliš hlasitý.

„A taky vázu na květiny. Například na červené růže. Ty se budou na bílém stole moc hezky vyjímat.“

Přitiskl tvář pevně ke sklu.

Zašeptal: „Můžu vám dát taky nějakou knihu.“

Světlo na chodbě zhaslo.

„Jakou knihu?“ špitl ovál.

„Nějakou, která vás utěší.“

„Musím ale ještě plakat, abych neutonula. Rozumíte tomu?“

„Samozřejmě. Někdy člověk plave v nevyplakaných slzách, a kdyby je v sobě držel, utopil by se v nich.“ Já se nacházím na dně takového moře. „Přinesu vám tedy knihu k pláči.“

„Kdy?“

„Zítra. Slíbíte mi, že předtím, než začnete znovu plakat, něco sníte a vypijete?“

Nechápal, jak je možné, že je tak troufalý. Mohly za to patrně dveře, které je rozdělovaly.

Sklo se jejich dechem zamžilo.

„Ano,“ řekla. „Ano.“

Když se světlo na chodbě rozsvítilo, ovál ucukl.

Monsieur Perdu položil na okamžik ruku na skleněnou tabuli. Tam, kde byl ještě před chvílí její obličej.

A budete-li ještě něco potřebovat, komodu nebo škrabku na brambory, koupím to a budu tvrdit, že to pochází z mé domácnosti.

Vešel do svého prázdného bytu a zasunul za sebou zástrčku. Dveře do pokoje za hromadami knih byly stále ještě otevřené. Čím déle se Perdu díval dovnitř, tím víc se mu zdálo, že má před očima léto devadesátého druhého roku. Kočka s ponožkami z bílého sametu seskočila z pohovky a protáhla se. Slunce přejelo svými paprsky po nahých zádech. Záda se otočila a byla to ***. Usmála se na něj, vstala z lůžka a nahá k němu s knihou v ruce přistoupila.

„Jsi už konečně připraven?“ zeptala se.

Perdu zabouchl dveře.

Ne.

3

„Ne,“ prohlásil Perdu i druhý den ráno. „Tohle dílo vám raději neprodám.“

Jemně vzal zákaznici knihu Noc z ruky. Z mnoha románů nacházejících se na jeho knižní lodi, kterou pojmenoval Literární lékárna, si ta žena vybrala zrovna proslulý bestseller Maximiliana alias Maxe Jordana, mladíka s klapkami na uších, který bydlel ve třetím poschodí domu v rue Montagnard.

Zákaznice vrhla na knihkupce překvapený pohled.

„Pročpak?“

„Max Jordan se k vám nehodí.“

„Říkáte, že se ke mně nehodí?“

„Přesně tak. Není to váš typ.“

„Můj typ. Aha. Dovolte mi poznámku. Hledám ve vašem knihkupectví knihu, nikoli manžela, mon cher monsieur.“

„Promiňte, ale to, co čtete, je mnohem důležitější, než za jakého muže se provdáte, ma chère madame.“

Podívala se na něj přimhouřenýma očima.

„Dejte mi tu knihu, vezměte ode mě peníze a můžeme se oba tvářit, že je hezký den.“

„Dnes je hezký den. Pravděpodobně začne zítra léto, tu knížku ale nedostanete. Ode mě rozhodně ne. Směl bych vám doporučit nějaké jiné?“

„Ach tak! Chcete mi vnutit nějakého prastarého klasika, protože jste příliš líný na to, abyste ho hodil do vody, kde by otrávil ryby, že?“ Zpočátku mluvila tiše, pak ale stále hlasitěji.

„Knihy nejsou vejce. Je-li nějaké dílo o pár let starší, neznamená to automaticky, že je špatné.“ I Perdu přiostřil. „Co vlastně znamená starý? Stáří není žádná nemoc. Všichni stárneme, knihy také. Má snad někdo menší cenu a je méně důležitý jen proto, že je na světě o něco déle?“

„To je směšné, jak všechno překrucujete! A to jen proto, že mi nechcete dopřát tu hloupou Noc. Zákaznice nebo přesněji řečeno nezákaznice hodila peněženku do drahé kabelky, kterou měla zavěšenou na rameni, a trhla zipem, ten se ale zasekl.

Perdu cítil, že se v něm něco vzdouvá. Jakýsi divoký pocit, hněv, napětí. Nemělo to nic společného s touto ženou, přesto nedokázal mlčet. Šel za ní a vykřikoval do přítmí mezi dlouhými řadami knih: „Máte možnost volby, madame! Můžete jít a plivnout na mě. Nebo si můžete přesně v tuto chvíli ušetřit tisíce hodin budoucího trápení!“

„Děkuji, právě to dělám.“

„Chcete se uchýlit pod ochranu knih místo navazování nesmyslných vztahů s muži, kteří se k vám stejně nechovají hezky, nebo držení nerozumných diet, protože jednomu nepřipadáte dost hubená a druhému dost hloupá.“

Žena se zastavila u velkého proskleného arkýře s výhledem na Seinu a vyjela na knihkupce: „Co si to dovolujete?“

„Knihy vás zachrání před hloupostí. Před marnou nadějí a neupřímnými muži. Naplní vás láskou, silou, věděním. To je vnitřní život. Vyberte si. Knihu, nebo…“

Než mohl větu dokončit, proplul kolem jeden z pařížských výletních parníků. U zábradlí stála pod deštníky skupina Číňanek. Když spatřily slavnou plovoucí Literární lékárnu, začaly si ji nadšeně fotografovat. Parník hnal hnědozelené vlny ke břehu. Loď s knihami se zhoupla.

Zákaznice na vysokých podpatcích zavrávorala. Perdu jí ale nepodal ruku, nýbrž knihu S elegancí ježka.

Reflexivně po tom románu sáhla a pevně se ho chytila.

Perdu ho stále držel. Mluvil přitom na ženu uklidňujícím, něžným, tichým hlasem.

„Potřebujete pokoj, kde by bylo přítmí a malé koťátko, jež by vám dělalo společnost. A tuto knihu, kterou si laskavě pomalu přečtěte. Odpočinete si při tom. Určitě budete hodně přemýšlet a pravděpodobně i plakat. Kvůli sobě, kvůli rokům. Budete se pak ale cítit lépe. Uvědomíte si, že nezemřete, i když máte takový pocit, protože se k vám ten chlap nezachoval slušně. Začnete se mít zase ráda a nebudete si už připadat ošklivá a naivní.“

Teprve po tomto proslovu knihu pustil.

Zákaznice na něj upřeně hleděla. Tvářila se tak vyděšeně, že mu bylo jasné, že trefil do černého. Dost přesně.

Kniha jí vyklouzla z ruky a dopadla na podlahu.

„Jste úplný blázen,“ vydechla, rychle se otočila a se sklopenou hlavou cupitala vnitřkem lodi směrem k nábřeží.

Perdu zvedl dílo Muriel Barberyové ze země. Jeho hřbet se při pádu poškodil. Bude muset ten román přenechat za jeden nebo dvě eura antikváři, aby ho přidal do bedny se starými knihami, v nichž se na nábřeží přehrabují kolemjdoucí.

Zvedl oči a podíval se za ženou, jak se prodírá davem. Viděl, že se jí ramena v kostýmu třesou.

Pláče. Plakala jako člověk, který si jasně uvědomuje, že ho to malé drama nezlomí, je ale hluboce zasažen nespravedlností, kterou právě zažil. Ten muž ji krutě a hluboce ranil. Copak to nestačí? Musí ještě narazit na tak hrubého knihkupce?

Perdu předpokládal, že ho i s tou jeho pitomou Literární lékárnou zařadila na své desetibodové stupnici pro hodnocení idiotů patrně na stupeň dvanáct.

Dával jí za pravdu. Jeho výbuch a necitlivá zatvrzelost určitě souvisí s dnešní nocí a tím pokojem. Jindy bývá trpělivější.

V podstatě ho nemohlo vyvést z míry žádné přání, hubování ani podivínství zákazníků. Rozděloval je do tří kategorií. Do první skupiny patřili ti, pro které byly knihy jediným čerstvým vzduchem v zatuchlosti jejich každodenního života. Ty měl ze všech nejraději. Věřili mu, když jim řekl, co potřebují. Svěřovali se mu se svými slabostmi. Prohlásili například: „Jen mi proboha nenabízejte romány, v nichž se vyskytují hory, lanovky nebo rozhledny, mám totiž strach z výšek!“ Někteří zpívali Perduovi dětské písničky nebo spíš pobrukovali něco jako mmhmm, mmh, dadada – znáte to, že? – v naději, že se velký knihkupec rozpomene a dá jim knihu, v níž hrají určitou roli melodie jejich dětství. Většinou to tak opravdu bylo. Bývaly doby, kdy hodně zpíval.

Druhá kategorie zákazníků přicházela na jeho loď Lulu, zakotvenou v přístavu na Champs-Élysées, protože je přilákala cedule s názvem knihkupectví, která byla na ní připevněná:

La pharmacie littéraire – Literární lékárna.

A koupit si pár originálních pohlednic (Čtení ohrožuje předsudky nebo Kdo čte, nelže, alespoň ne zároveň), několik miniaturních knih v hnědých lahvičkách na léky, anebo si vyfotografovat interiér.

Tito lidé byli ale přímo vzrušující ve srovnání s třetí skupinou, která se považovala za krále, bohužel se tak ale nechovala. Ptali se Perdua vyčítavě, aniž ho pozdravili a věnovali mu jediný pohled: „Vy nemáte náplast s verši? Ani toaletní papír s detektivkami na pokračování? Jak to, že nevedete nafukovací cestovní polštáře? To by přece v knižní lékárně mělo být!“ A osahávali přitom každou knihu mastnými prsty, jimiž jedli před chvílí smažené hranolky.

Perduova matka, Lirabelle Bernierová, rozvedená Perduová, mu vnukla nápad, aby prodával francovku a elastické punčochy proti trombóze. Ženy mají údajně od jistého věku při čtení v křesle těžké nohy.

V některých dnech šly punčochy na odbyt lépe než beletrie.

Povzdechl si.

Proč jen byla ta psychicky labilní zákaznice tak chtivá přečíst si zrovna Noc?

Pravda, ta kniha by jí neuškodila.

Aspoň ne příliš.

Deník Le Monde oslavoval ten román i Maxe Jordana jako nový hlas rozzlobeného mládí. Ženské časopisy psaly nadšené články o chlapci s hladovým srdcem a zveřejňovaly velké fotografie autora, mnohem větší, než byl formát knihy. Max Jordan se na ně díval vždy trochu udiveně.

A ublíženě, pomyslel si Perdu.

V Jordanově prvotině se to hemžilo muži, kteří ve strachu ze ztráty sebe sama vzdorovali lásce nenávistí a cynickou lhostejností. Jistý kritik oslavoval Noc jako manifest nového mužství.

Perduovi to tak vznešené nepřipadalo. Byl to popis zoufalého psychického stavu mladého muže, který poprvé miluje a neví, jak má s milováním začít, když sám sebe nemá pod kontrolou, a jak s ním má bez svého přispění přestat. Vyvádí ho z míry, že nerozhoduje o tom, koho miluje a kdo miluje jeho, kde to začne a skončí, a všechno to nevypočitatelné, co se děje mezi tím.

Láska, obávaná diktátorka mužů. Není divu, že muž jako takový reaguje na tu tyranku útěkem. Miliony žen si přečetly Jordanovu knihu, aby pochopily, proč se k nim partneři chovají hrozně. Proč vyměňují zámky, končí vztah esemeskou, spí s jejich nejlepší přítelkyní. A to všechno jen proto, aby se lásce vysmály. Mě nezdoláš, ne, mě tedy rozhodně ne!

Bude to však pro ženy útěchou?

Noc byla přeložena do devětadvaceti jazyků. Prodávala se dokonce i v Belgii, jak ho informovala domovnice Rosalette. Pokud šlo o Belgičany, měl jako typický Francouz zdravé předsudky.

Max Jordan se nastěhoval do domu číslo dvacet sedm v rue Montagnard před sedmi týdny. Do bytu ve třetím poschodí naproti Goldenbergovým. Nevypátrala ho zatím žádná z jeho fanynek, které ho pronásledovaly zamilovanými psaníčky, telefonáty a zpověďmi ze svého života. Vyměňovaly si informace dokonce i na webové stránce Noc-Wiki-fórum. O jeho bývalých přítelkyních (o tom nebylo nic známo, což vedlo k otázce, zda není ještě panic), o výstředních zálibách (nošení klapek na uších) a adresách, kde by mohl bydlet (Paříž, Antibes, Londýn).

Čtenářky posedlé románem Noc přicházely často do Literární lékárny. Na uších měly klapky a na kolenou knihkupce prosily, aby zorganizoval čtení s jejich idolem. Když to Perdu novému sousedovi navrhl, jednadvacetiletý mladík zbledl jako křída. Perdu nabyl dojmu, že trpí trémou.

Jordan byl podle něj mladý muž na útěku. Chlapec, který se stal všeobecně známým literátem, aniž se ho někdo zeptal na jeho mínění. Pro mnohé byl určitě i zrádcem, protože prozradil ledacos z duševních bojů, které sváděli muži. Na internetu se dokonce objevila i nenávistná fóra, v nichž anonymní pisatelé rozcupovávali Jordanovu knihu, dělali si z ní legraci a doporučovali autorovi totéž, co udělal zoufalý protagonista v jeho románu. Když si uvědomil, že lásku nemůže mít nikdy pod kontrolou, vrhl se z jedné korsické skály do moře. To, co bylo na Noci fascinující, bylo pro autora nejnebezpečnější. Vyprávěl o mužském vnitřním světě pravdivě jako žádný jiný muž před ním. Pošlapal všechny ideály a zavedené obrazy mužů v literatuře. Obrazy opravdových chlapů, citově chudých mužů, senilních starců i osamělých vlků. Muži jsou také jen lidé, nazval jistý feministický časopis vcelku moudře článek o Jordanově prvotině.

Perduovi imponovalo, čeho se ten mladík odvážil. To dílo mu však připadalo jako polévka, která ustavičně šplouchá přes okraj talíře. I jeho tvůrce přetékal city a postrádal jakýkoli krunýř. Byl pozitivem k Perduově negativu.

Perdu se v duchu ptal, jaké to asi je, prožívat tak silné city, a přesto přežít.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3