Bessel van der Kolk

TĚLO SČÍTÁ RÁNY

Jak trauma dopadá na naši mysl i zdraví a jak se z něj léčit

Copyright © 2014 by Bessel van der Kolk. All rights reserved.

This edition published by arrangement with Viking, an imprint of Penguin

Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu The Body Keeps the Score: Brain, Mind, and Body in the Healing of Trauma vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Monika Martinková

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Markéta Hladíková

Odborná spolupráce Petr Grossmann, Jaroslav Chýle

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/telo-scita-rany, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-131-3

Mým pacientům, kteří utržili rány a stali se mou školou

PROLOG

SETKÁNÍ S TRAUMATEM

Člověk nemusí být vojákem účastnícím se válečného konfliktu ani navštívit uprchlický tábor v Sýrii či Kongu, aby se setkal s traumatem. Trauma zažívá každý z nás, naši přátelé, naše rodiny nebo naši sousedé. Výzkum Center pro kontrolu a prevenci nemocí prokázal, že každý pátý Američan byl v dětství sexuálně obtěžován. Každého čtvrtého zbil rodič tak, že to na jeho těle zanechalo stopy, a každý třetí pár se potýká s fyzickým násilím. Čtvrtina z nás vyrůstala s příbuznými závislými na alkoholu a každý osmý byl svědkem toho, jak je matka bita nebo napadána.[1]

Coby lidské bytosti patříme k mimořádně odolnému druhu. Od nepaměti jsme se vzpamatovávali z nelítostných válek, nesčetných katastrof (přírodních i způsobených člověkem), násilí a životních zklamání. Traumatické zážitky však zanechávají stopy, ať už ve velkém měřítku (v našich dějinách a kultuře) nebo v našem okolí (v našich rodinách), a temná tajemství se nepozorovaně předávají z generace na generaci. Stejně tak mají dopad na naši mysl a emoce, naši schopnost se radovat a prožívat blízkost s druhými, a dokonce i na naše biologické a imunitní systémy.

Trauma ovlivňuje nejen ty, kteří ho přímo zažili, nýbrž i blízké osoby. Vojáci, kteří se vracejí domů z války, mohou své rodiny děsit záchvaty hněvu a emocionální prázdnotou. Manželky mužů, kteří trpí posttraumatickou stresovou poruchou, mají sklony k depresi a děti depresivních matek jsou ohroženy tím, že z nich vyrostou nejistí a úzkostní lidé. Je-li dítě vystaveno rodinnému násilí, má v dospělosti potíže navázat stabilní, důvěrné vztahy.

Trauma je z podstaty věci nesnesitelné a netolerovatelné. Většina obětí znásilnění, vojáků s válečnými zkušenostmi a sexuálně zneužívaných dětí je při vzpomínkách na své zážitky natolik rozrušena, že se je snaží ze své mysli vytěsnit, jednat tak, jako by se nic nestalo, a jít dál. Fungovat dál navzdory otřesným vzpomínkám a studu za svou slabost a zranitelnost vyžaduje obrovské množství energie.

Ačkoli všichni chceme trauma překonat, části mozku zajišťující naše přežití (hluboko pod racionálním, vědomým mozkem) se popírání příliš nedaří. Při sebemenším náznaku nebezpečí se může dávno prožité trauma znovu aktivovat, může zmobilizovat narušené mozkové spoje a způsobit vylučování ohromného množství stresových hormonů. To vyvolává těžko zvladatelné emoce, intenzivní fyzické prožitky, impulzivní a agresivní chování. Tyto posttraumatické reakce se zdají být nepochopitelné a ochromující. Když se traumatizovaný člověk přestane ovládat, zmocní se ho obava, že jeho zranění jsou příliš hluboká a nenapravitelná.

Pamatuji se, že poprvé jsem o studiu medicíny začal uvažovat na letním táboře, když mi bylo čtrnáct let. Můj bratranec Michael mi celou noc vysvětloval, jak fungují ledviny, jakým způsobem vylučují odpadní látky z těla, a poté opět vstřebávají chemické látky, které udržují systém v rovnováze. Byl jsem uchvácen jeho popisem podivuhodného způsobu fungování lidského těla. Později mi v každé fázi studia medicíny, ať už jsem se zabýval chirurgií, kardiologií nebo pediatrií, bylo zřejmé, že klíč k uzdravení spočívá v pochopení fungování lidského organismu. Když jsem však v rámci seznamování se s různými obory nastoupil na psychiatrii, udivil mě kontrast mezi neuvěřitelnou složitostí mysli a způsobem, jakým jsou lidské bytosti vzájemně spojeny a přitahovány, a tím, jak málo psychiatři vědí o původu potíží, které léčí. Budeme někdy vědět o mozku, mysli a lásce tolik, kolik toho víme o ostatních systémech tvořících náš organismus?

Potrvá zjevně ještě roky, než dosáhneme takto podrobného chápání. Vznik tří nových vědeckých oborů však vedl k explozi poznatků o dopadech psychického traumatu, zneužívání a zanedbávání. Těmito novými obory jsou neurověda, která zkoumá, jak mozek zajišťuje duševní procesy; vývojová psychopatologie, zabývající se dopadem negativních zkušeností na vývoj mysli a mozku, a interpersonální neurobiologie, zkoumající, jak svým chováním ovlivňujeme emoce, biologii a myšlení ostatních lidí.

Výzkum v rámci těchto nových vědeckých oborů ukázal, že trauma vyvolává skutečné fyziologické změny, včetně přenastavení poplašného systému v mozku, zvyšuje aktivitu stresových hormonů a vede ke změnám systému, který rozlišuje podstatné informace od nepodstatných. Nyní víme, že trauma ohrožuje oblast mozku zodpovědnou za fyzický pocit toho, že jsme naživu, ztělesněné vnímání. Tyto změny vysvětlují, proč jsou traumatizované osoby nadměrně ostražité vůči hrozbám na úkor spontánního zapojení se do každodenního života. Pomáhají nám rovněž pochopit, proč traumatizovaní lidé opakovaně čelí stejným potížím a proč mají takový problém se ze svých zkušeností poučit. Už víme, že jejich jednání není výsledkem morálního selhání nebo známkou nedostatečně silné vůle či špatného charakteru. Toto jednání je dáno změněným fungováním mozku.

Tento obrovský nárůst poznatků o základních procesech způsobených traumatem otevřel rovněž prostor pro nové možnosti zmírnění, či dokonce zvrácení tohoto poškození. Díky metodám a zkušenostem využívajícím přirozené neuroplasticity mozku pomáháme lidem po prožitém traumatu znovu plně prožívat přítomnost a posunout se v životě dál. V zásadě existují tři cesty: 1. shora dolů, a to prostřednictvím rozhovorů, (obnovení) kontaktů s ostatními lidmi a možností lépe se poznat a pochopit, co se s námi děje, přičemž současně zpracováváme vzpomínky na trauma; 2. užívání léků tlumících nevhodné varovné reakce nebo využití jiných technologií, jež mění způsob, jakým mozek nakládá s informacemi, a 3. zdola nahoru, tedy umožněním toho, aby tělo získalo zkušenosti, které jsou hluboce a instinktivně v rozporu s bezmocí, hněvem nebo zhroucením v důsledku traumatu. To, která cesta je pro konkrétní traumatizovanou osobu nejvhodnější, je empirická otázka. U většiny lidí, s nimiž jsem pracoval, byla zapotřebí kombinace všech tří způsobů.

Je to moje celoživotní práce. V tomto úsilí mě podporují mí kolegové a studenti v traumacentru, které jsem před třiceti lety založil. Společně jsme léčili tisíce traumatizovaných dětí a dospělých: oběti zneužívání v dětství, přírodních katastrof, válek, nehod a obchodování s lidmi; lidí, kteří zažili napadení ze strany svých blízkých nebo neznámých osob. Máme dlouhou tradici schůzek ošetřovatelského týmu konaných každý týden, na nichž důkladně probíráme všechny případy a pečlivě sledujeme, jak u jednotlivých osob fungují různé formy léčby.

Naším hlavním posláním je pečovat o děti a dospělé, kteří se na nás obrátili s prosbou o pomoc. Od samého začátku se však věnujeme také výzkumu, který nám umožňuje posoudit účinky traumatického stresu u různých skupin obyvatelstva a individuálně stanovit vhodnou léčbu. Prostřednictvím výzkumných grantů nás podporují Národní ústav duševního zdraví, Národní centrum pro doplňkovou a alternativní medicínu, Centra pro kontrolu nemocí a řada soukromých nadací. Díky nim můžeme zkoumat účinnost mnoha různých forem léčby od podávání léků po rozhovory, jógu, metodu EMDR (Eye Movement Desensitisation and Reprocessing neboli desenzibilizace a regenerace pomocí očních pohybů), divadlo a neurofeedback.

Snažíme se zjistit, jak mohou lidé získat kontrolu nad zbytky minulého traumatu a stát se opět pány svého života. Pomáhají rozhovory, porozumění a kontakty s jinými lidmi. Léky mohou tlumit hyperaktivní poplašné systémy. Vidíme však také, že stopy minulosti lze přeměnit prostřednictvím fyzických zkušeností, které jsou v přímém rozporu s bezmocí, hněvem a zhroucením spojeným s traumatem, a tím znovu docílit sebeovládání. Neupřednostňuji žádný způsob léčby, jelikož jeden přístup vhodný pro všechny neexistuje. V praxi používám všechny formy terapie, o nichž se v této knize zmiňuji. V závislosti na povaze konkrétního problému a charakteru dané osoby může každá z nich přinést významné změny.

Tato kniha má sloužit jako průvodce a výzva současně – výzva čelit realitě traumatu, zkoumat, jak nejlépe s ním zacházet, a zavázat se jako společnost k využívání všech dostupných prostředků, abychom mu zabránili.

ČÁST PRVNÍ

ZNOVUOBJEVENÍ TRAUMATU

Stal jsem se, čím jsem dnes, ve dvanácti letech, jednoho studeného a zamračeného zimního dne roku 1975… Stalo se to už dávno, ale není pravda, co se říká o minulosti… Když se teď ohlížím nazpět, uvědomuji si, že nakukuji do té opuštěné uličky celých posledních šestadvacet let.

— Khaled Hosseini, Lovec draků

Zdá se, že životy některých lidí mají plynulý děj. Můj měl mnoho konců a začátků. Právě to trauma dělá. Přerušuje děj příběhu… Prostě se stane a život jde dál. A nikdo vás na to nepřipraví.

— Jessica Sternová, Denial: A Memoir of Terror

KAPITOLA 1

ZKUŠENOSTI VETERÁNŮ Z VIETNAMU

V úterý po víkendu oslav Dne nezávislosti roku 1978 jsem nastoupil jako psychiatr na kliniku Úřadu pro veterány v Bostonu. Zrovna když jsem na zeď své nové ordinace věšel reprodukci mého oblíbeného Brueghelova obrazu „Slepý vede slepé“, zaznamenal jsem dole na recepci nějaký ruch. O chvíli později vrazil do dveří velký, neupravený muž v obleku plném skvrn a s časopisem Soldier of Fortune pod paží. Byl velmi rozrušený, zjevně měl kocovinu, a já si říkal, jak bych mohl tomuto hřmotnému muži pomoci. Vyzval jsem ho, aby si sedl a pověděl mi, co pro něj mohu udělat.

Jmenoval se Tom. Před deseti lety byl u námořní pěchoty a sloužil ve Vietnamu. Sváteční víkend strávil ve své advokátní kanceláři v centru Bostonu a raději pil a prohlížel si staré fotografie, než aby byl se svou rodinou. Podle zkušeností z minulých let věděl, že by ho hluk, ohňostroje, horko a piknik na dvorku jeho sestry přiváděly k šílenství, protože to vše mu připomínalo Vietnam. Když se rozzlobil, bál se být se svou rodinou, jelikož se ke své ženě a dvěma malým synům choval jako netvor. Hluk, který děti tropily, jej tak rozčiloval, že raději vyběhl z domu, aby jim neublížil. Uklidnil ho jedině alkohol nebo nebezpečně rychlá jízda na Harley-Davidsonu.

Úleva nepřicházela ani v noci – trápily ho noční můry o přepadení na rýžovém poli ve Vietnamu, kde byli zabiti nebo zraněni všichni příslušníci jeho čety. Ve formě flashbacků se mu opakovaně vybavovaly děsivé scény, v nichž viděl mrtvé vietnamské děti. Noční můry byly tak hrozné, že se bál usnout. Často zůstal vzhůru celou noc a pil. Ráno ho jeho žena našla polomrtvého na gauči v obývacím pokojii, a než nachystala dětem snídani a odvezla je do školy, všichni kolem něj chodili po špičkách.

Tom mě seznámil se svou minulostí. Vyprávěl mi, že v roce 1965 skončil střední školu a jako premiant pronesl řeč na rozloučenou. V souladu s rodinnou tradicí vojenské služby se hned po maturitě nechal zapsat k námořní pěchotě. Jeho otec během 2. světové války sloužil v armádě generála Pattona a Tom jeho očekávání nemínil zklamat. Tom byl urostlý, inteligentní a jasný vůdčí typ a po absolvování základního výcviku se považoval za schopného a platného člena týmu, který je připraven skoro na všechno. Ve Vietnamu se rychle stal velitelem čety a měl na starosti osm dalších příslušníků námořní pěchoty. Dokáže-li člověk přežít, zatímco se pod palbou kulometů brodí bahnem, získá o sobě i o svých kamarádech vysoké mínění.

Na konci vojenské služby byl Tom s poctami propuštěn do civilu a ze všeho nejvíc si přál udělat za Vietnamem tlustou čáru. A zdálo se, že tak opravdu učinil. S pomocí stipendia pro veterány podle zákona GI Bill vystudoval práva, oženil se se svou láskou ze střední školy a narodili se mu dva synové. Tom byl nešťastný, protože jen stěží dokázal cítit náklonnost ke své ženě, třebaže mu její dopisy pomáhaly přežít v šílenství džungle. Předstíral, že žije normální život, a doufal, že tak získá zpět své staré já. Měl prosperující advokátní praxi a ukázkově dokonalou rodinu. Uvědomoval si však, že není v pořádku. Uvnitř necítil nic.

Tom byl sice prvním veteránem, s nímž jsem se profesně setkal, mnoho stránek jeho příběhu jsem však dobře znal. Vyrostl jsem v poválečném Nizozemsku, hrál jsem si ve vybombardovaných budovách a byl jsem synem muže, který byl jakožto otevřený oponent nacismu poslán do internačního tábora. Můj otec o svých válečných zkušenostech nikdy nehovořil, ale trpěl výbuchy hněvu, které mě jako malého chlapce zarážely. Jak mohl být člověk, kterého jsem každé ráno slyšel sejít potichu po schodech, aby se pomodlil a četl si v bibli, zatímco zbytek rodiny spal, tak vznětlivý? Jak mohl být někdo, kdo se celý svůj život zasazoval o sociální spravedlnost, tak plný hněvu? Podobně záhadné chování jsem pozoroval u svého strýce, kterého zajali Japonci v Nizozemské východní Indii (nyní Indonésii) a poslali jej na otrockou práci do Barmy, kde pracoval na slavném mostě přes řeku Kwai. Také on o válce mluvil jen zřídka a také on často vybuchl v nekontrolovatelném návalu hněvu.

Během Tomova vyprávění mě napadlo, jestli můj strýc a otec mívali noční můry a flashbacky – zda i oni cítili odloučení od svých blízkých a zda nebyli schopni nalézt v životě skutečnou radost. Někde v hlavě musím mít zasuté i vzpomínky na svou podrážděnou – a často děsivou – matku, která občas zmiňovala vlastní trauma zažité v dětství. Dnes jsem přesvědčen, že se jí muselo znovu a znovu vracet. Měla znepokojivý zvyk omdlévat, když jsem se jí na toto životní období ptal, načež mě obviňovala, že to já jsem ji tak rozrušil.

Můj zjevný zájem dodal Tomovi odvahu, aby se mi se svým strachem a zmatkem svěřil. Obával se, že se začíná podobat svému věčně nahněvanému otci, který se s dětmi bavil málokdy – až na výjimky, kdy je negativně srovnával se svými kamarády, kteří přišli o život o Vánocích roku 1944 v bitvě v Ardenách (a z tohoto srovnání děti nikdy nevycházely dobře).

Když se sezení blížilo ke konci, udělal jsem to, co doktoři obvykle dělají: zaměřil jsem se na jednu část Tomova vyprávění, o níž jsem si myslel, že jí rozumím – na jeho noční můry. Jako student medicíny jsem pracoval ve spánkové laboratoři, pozoroval jsem u lidí fáze spánku a snění a pomáhal jsem s přípravou článků o nočních můrách. Účastnil jsem se rovněž počátečního výzkumu prospěšných účinků psychoaktivních látek, které se v 70. letech minulého století zrovna začaly používat. Třebaže jsem ve skutečnosti rozsah Tomových problémů nechápal, noční můry představovaly něco, čeho jsem se mohl chytit. Jako nadšený zastánce chemie zlepšující kvalitu života jsem mu předepsal lék účinně snižující výskyt a závažnost nočních můr. Další návštěvu jsem Tomovi naplánoval za dva týdny.

Když se Tom dostavil na sezení, zvědavě jsem se ho zeptal, jak lék fungoval. Řekl mi, že ho neužíval. Pracně skrývaje své podráždění jsem se ho zeptal na důvod. „Uvědomil jsem si, že kdybych bral tabletky a noční můry by zmizely, opustil bych své kamarády a jejich smrt by byla zbytečná. Musím být živou vzpomínkou na přátele, kteří ve Vietnamu zemřeli,“ odpověděl.

Užasl jsem: stejně jako jeho otci i Tomovi bránila loajalita vůči mrtvým v tom, aby žil svůj vlastní život. Otcovy i synovy válečné zážitky vedly k tomu, že jejich životy ztratily význam. Jak se to stalo a co s tím? To ráno jsem si uvědomil, že zbytek svého profesního života patrně strávím objasňováním tajemství traumatu. Jak mohou hrůzné zážitky způsobit, že lidé beznadějně uvíznou v minulosti? Co se děje v mysli a mozku lidí, že je to drží v pasti na místě, z něhož zoufale chtějí uniknout? Proč pro tohoto člověka neskončila válka v únoru 1969, kdy ho jeho rodiče objali na Loganově mezinárodním letišti v Bostonu po dlouhém letu z Danangu?

Tomova potřeba žít svůj život jako vzpomínku na kamarády mě poučila, že jeho stav je mnohem složitější. Nejedná se jen o špatné vzpomínky nebo narušenou chemii mozku, případně zasažené centrum strachu. Před napadením v rýžovém poli byl Tom oddaný a věrný přítel, užíval si života a měl mnoho zájmů a potěšení. Trauma během jednoho hrozného okamžiku vše změnilo.

V době, kdy jsem pracoval v Úřadu pro veterány, jsem poznal mnoho mužů, kteří reagovali podobně. Stačil sebemenší pocit frustrace a naši veteráni okamžitě začali zuřit. Veřejné prostory kliniky byly poseté stopami po úderech pěstí na zdi a ochranka musela neustále řešit útoky rozčilených veteránů na recepční a pracovníky vyřizující žádosti o náhradu škody. Jejich chování nás samozřejmě děsilo, ale zároveň mě fascinovalo.

Doma jsme se ženou řešili podobné problémy s našimi malými dětmi, které pravidelně dělaly obrovské scény, když měly sníst špenát nebo si obléct teplé ponožky. Jak je možné, že mě nezralé chování mých dětí nechávalo zcela chladným, zatímco jednáním veteránů jsem byl hluboce znepokojen (odhlédneme-li od jejich tělesné konstituce, která jim potenciálně umožňovala způsobit mnohem větší škodu než mí mrňousové)? Byl jsem si totiž naprosto jistý, že s patřičnou péčí se moje děti postupně naučí frustraci a zklamání zvládat, ale už jsem moc nevěřil tomu, že dovedu veteránům pomoci znovu získat schopnost sebekontroly a sebeovládání, kterou ve válce ztratili.

Nic během studia psychiatrie mě bohužel nepřipravilo na to, jak zvládnout výzvy, které představovali Tom a ostatní veteráni. Zašel jsem do lékařské knihovny, abych si vyhledal knihy o válečné neuróze, granátový šok, bojové únavě či jakýchkoli jiných stavech nebo diagnózách, jež by mohly (jak jsem se domníval) chování mých pacientů vysvětlit. K mému překvapení nebyla v knihovně Úřadu pro veterány jediná kniha zaměřující se na některý z těchto stavů. Od doby, co Vietnam opustil poslední americký voják, uplynulo pět let, a otázkou válečného traumatu se dosud nikdo nezabýval. Nakonec jsem v Countwayově knihovně na Lékařské fakultě Harvardovy univerzity objevil knihu The Traumatic Neuroses of War (Traumatická válečná neuróza), kterou v roce 1941 napsal psychiatr Abram Kardiner. Kniha, v níž autor popisuje výsledky svých pozorování veteránů z 1. světové války, vyšla v očekávání záplavy traumatizovaných vojáků z právě probíhající války.[1]

Kardiner referoval o stejném jevu, jaký jsem pozoroval i já: po válce podléhali jeho pacienti pocitu marnosti. I když dříve fungovali dobře, nyní byli uzavření a odtažití. To, co Kardiner nazýval „traumatickými neurózami“, se dnes označuje jako posttraumatická stresová porucha – PTSD (Posttraumatic Stress Disorder). Kardiner si všiml, že u osob trpících traumatickými neurózami se vyvíjí chronická ostražitost vůči hrozbě a citlivost na ni. Zvláště mě zaujalo jeho shrnutí: „Jádrem neurózy je fyzioneuróza.“[2] Jinými slovy, posttraumatický stres není „pouze v hlavě“, jak někteří předpokládali, nýbrž má fyziologický základ. Kardiner už tehdy chápal, že symptomy mají svůj původ v reakci celého těla na prožité trauma.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog: Setkání s traumatem

Část první: znovuobjevení traumatu

Kapitola 1: Zkušenosti veteránů z Vietnamu

Část druhá: trauma prožívá váš mozek

Část třetí: dětská mysl

Část čtvrtá: otisk traumatu

Část pátá: cesty k uzdravení