Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Lucy Score: Na vlásku

Vydání první

Copyright © 2020 Lucy Score

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2425. publikaci

Přeloženo z anglického originálu By a Thread vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Kari March

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1563-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1564-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Lucy Score

Na vlásku

Pro vás.

Za to, že jste mi věnovali důvěru

a část svého rozpočtu na knihy.

1

DOMINIC

Lednový vítr se mi mrazivými prsty zavrtával do těla, zatímco mi redaktorka štěbetala do mobilu něco o kanárkově žlutých šatech bez ramínek a focení na Kubě. Snažil jsem se přelézt obrubník, pohřbený pod hromadami toho, co bývalo sněhem. Teď se z toho stala šedivá břečka zmrzlá do žalostných umouněných kupek.

Připadal jsem si podobně.

V rohu opuštěného průčelí obchodu se choulil chlapík, zřejmě bezdomovec, soudě podle rozedraných tenisek a ošuntělého kabátu. Měl tam i psa, zabaleného do laciné flísové deky, jakou kolem Vánoc dostanete v každém obchodním domě prakticky zadarmo.

Sakra. Nesnáším, když mají psy.

Sám jsem nikdy žádného neměl, ale rád vzpomínám na Fonzie, černého labradora své přítelkyně ze střední. Je to moje jediná příjemná vzpomínka na ten vztah.

Pokývl jsem hlavou k tomu bezdomovci a Nelson, můj řidič, přisvědčil. Věděl, co má následovat.

Ne že bych měl tak laskavé srdce. Bral jsem to jako pokání za to, že jsem takový syčák.

Nelson se sklonil vzadu za vozem a otevřel kufr. Nákupy a „distribuci“ prováděl on, já tuhle průběžnou operaci financoval.

Až se vrátím, bude mít žebrák novou bundu a kapsu plnou dárkových poukázek. Nelson mu navíc předá adresy nejbližších útulků a ubytoven, kam smějí zvířata. A toho chlupáče, který ke svému páníčkovi vzhlížel se slepým obdivem, bude hřát legrační teplý psí svetr.

Zamířil jsem k té zatracené pizzerii, kam si máma umanula zajít. Táhnout se v mrazivém úterním večeru z centra celou cestu až do Village, takhle jsem si zábavu nepředstavoval.

Pokud na světě existoval někdo, pro koho bych ochotně udělal cokoli, co se mi dělat nechtělo, byla to Dalessandra Russoová. Měla za sebou krušný rok. Nic mi to neudělá, když si s ní dám mastnou pizzu a chvilku se jí budu věnovat, než nechám Nelsona, aby odvezl můj zadek zpátky domů do Upper West Side. Načež budu nejspíš tři hodiny zírat do monitoru počítače, než půjdu zalehnout.

Sám.

Zachraňování rodinného jména a rodinného byznysu mi nenechávalo zrovna moc času na mimopracovní aktivity. Napadlo mě, jestli bych si taky neměl pořídit nějakého psa.

Kabát mi plácal v ledovém větru, když jsem kráčel k zašlému oranžovému vývěsnímu štítu restaurace a výtvarná redaktorka mi přitom hučela do ucha své návrhy na modely pro květnovou titulní stranu.

Zima na Manhattanu na mě působila depresivně. Nejsem typ na svetry a horkou čokoládu. Lyžuju jenom proto, že se to od člověka čeká, když se narodí se stříbrnou lžičkou v puse. Ale místo lyžařských svahů radši trávím každý leden dva týdny v Karibiku.

Nebo to tak aspoň bývalo v mém starém životě.

Rozrazil jsem zamlžené prosklené dveře podniku zvaného Georgova pizzerie. Nad hlavou se mi rozklinkal zvoneček a ohlásil můj příchod. Nejprve se do mě opřelo horko. Pak vůně česneku a čerstvě upečeného chleba. Možná mi trochu přestalo vadit, že mě máma odtáhla až sem.

„Co si o tom myslíte, pane Russo?“ zeptala se redaktorka v telefonu.

Nesnáším, když se mi říká pane Russo. Taky nesnáším, že za to nemůžu nikomu vynadat. To je na tom nejhorší. Že nemůžu vypustit vztek, který se ve mně hromadí už přes rok.

Moji pozornost upoutaly křivky a kudrny.

U stolu nejblíže u dveří se napřímila žena a zastrčila si spropitné do zástěry zaprášené od mouky. Zabodla se do mě pohledem a já cítil něco… zvláštního. Jako záblesk poznání. Jako by ona byla ten, za kým jsem sem přišel.

A přitom jsme byli dva úplně cizí lidé.

„Můžu vám k tomu sestavit panel,“ nabídla mi redaktorka úslužně.

„To bych ocenil.“ Ulevilo se mi, že to řekla sama a já ji o to tentokrát nemusel žádat.

Všichni si konečně začínali zvykat, že potřebuju vidět věci pohromadě, než dokážu odhadnout, jestli budou fungovat, nebo ne. Snad si zvykají i na to, že sakra nejsem svůj otec.

Ony zmíněné křivky a kudrny patřily servírce, jak jsem poznal podle firemní haleny, kterou si navlékla přes teplé triko s dlouhým rukávem. Džínsy měla neznačkové. Tenisky byly nejmíň dva roky za zenitem, zato si je umělecky vyzdobila fixy. Byla o dost menší a pořádně oblejší než většina žen, s nimiž jsem se poslední dobou stýkal.

V uplynulém roce jsem si vypěstoval imunitu vůči nohatým hubeným modelkám, které sotva oslavily dvacítku. Upřímně řečeno, bylo načase, vždyť už jsem oslavil čtyřiačtyřicet. Na té ženské, která mě vraždila pohledem a ukazovala mi na korkovou nástěnku s cedulí POUŽÍVÁNÍ MOBILNÍCH TELEFONŮ ZAKÁZÁNO, bylo něco poutavého.

Zajímavá tvář. Měkčí, kulatější než obličeje s vystouplými klíčními kostmi, které zdobily stránky našeho magazínu. Plné rty, velké hnědé oči. Působily hřejivě. Jako med. O něco tmavší kaštanové vlasy měla dlouhé po bradu a ty vzdušné vlny mi nutily představu, jak do nich nořím ruce, zatímco ona pode mnou šeptá moje jméno.

Nedovedl jsem od ní odtrhnout pohled.

„Budu to pro vás mít nachystané hned ráno,“ slíbila redaktorka.

Nevybavoval jsem si její jméno – jak jsem řekl, jsem syčák –, ale pamatoval jsem si její nadšenou tvář, dychtivou vyhovět. Byla ten druh zaměstnance, který na požádání zůstane v kanceláři až do půlnoci a ani necekne.

„Stačí to do poledne,“ odpověděl jsem jí a vychutnával si pohled, který ke mně vysílala ta sexyvláska. Výzvu na její nástěnce jsem ignoroval.

Sexyvláska si dramaticky odkašlala, natáhla se za mě a energicky na ceduli zaklepala. Zápěstí jí objímala trojice laciných pestrých korálkových náramků. Naklonila se ke mně a já ucítil výraznou vůni čerstvých citrusů.

„Jděte si to vyřídit ven, kamaráde,“ pronesla chraplavým hlasem.

Kamaráde?

Očividně si nemínila sednout na zadek před elegánem v obleku značky Hugo Boss a se sestřihem, který stál víc než všechno, co měla na sobě. Vychutnával jsem si její opovržení. Bylo mi mnohem příjemnější než ustrašené pohledy a ujišťování „Hned to bude, pane Russo“, které mě obklopovaly v práci.

Zakryl jsem mluvítko telefonu – sluchátka v uších nesnáším a tvrdošíjně je odmítám nosit. „Je tam zima. Za minutku to vyřídím,“ odsekl jsem stroze a nekompromisně.

„Já to počasí ani telefonní politiku nevymyslela. Padejte ven.“ Nasadila tón, jako by mluvila s trucovitým tříletým děckem, a mávla palcem ke dveřím.

„Ne.“ Nemluvil jsem jako ukňourané batole. Pronesl jsem to jako rozhořčený host, kterého to obtěžuje a který má právo na respekt.

Odkryl jsem telefon a pokračoval v hovoru.

Jako nenávistný hajzlík.

„Schovejte ten telefon, nebo budete litovat,“ varovala mě.

Lidé se po nás začali ohlížet. Oba jsme na to kašlali.

„Nemáte tu nějaký zvláštní stůl, kde se dá počkat?“ vyjel jsem na ni. „Nebo se specializujete jenom na ječení po hostech?“

Oči měla pod zářivkovým světlem skoro zlaté a přísahal bych, že se málem usmála.

„No, řekl jste si o to, kamaráde.“ Znovu se ke mně naklonila, trochu moc blízko na poměry Newyorčanů, kteří si cení osobního prostoru. Temeno její hlavy se mi přiblížilo k rameni.

„Pane, jste tu pro výsledky testu na pohlavní nemoci, nebo kvůli hemoroidům?“ houkla mi do mluvítka.

Ty kráso.

„Ještě se vám ozvu,“ vyhrkl jsem do telefonu a přerušil hovor.

Sexyvláska ke mně vzhlédla se zářivým úsměvem, zosobněný falešný šarm. „Vítejte v podniku Georgova pizzerie. Předpokládám, že budete večeřet sám?“

„To byl pracovní hovor,“ pronesl jsem ledově.

„Tak to je skvělé, že si dokážete udržet místo, i když jste takový hulvát.“

Bylo to už dávno, co jsem naposledy utřel nezdvořilého podřízeného. Měl jsem sto chutí si to teď zopakovat. Vypadala, že by to nejenom snesla, ale navíc by si to i užila.

„Dominiku.“

Podíval jsem se Sexyvlásce přes rameno. Ze zeleného vinylového boxu v rohu na mě mávala máma. Tvářila se pobaveně.

Sexyvláska tam jukla taky a pak se vrátila pohledem ke mně. „Páni, ta je pro vás až moc dobrá,“ prohlásila, připlácla mi na prsa jídelníček a odkráčela.

„Mami,“ pozdravil jsem svou společnici, naklonil se k ní, vlepil jí pusu na dokonalou tvář a vsoukal jsem se do boxu naproti ní.

„To teda bylo entrée,“ poznamenala a opřela si bradu do dlaně.

Ve slonovinovém svetru spadajícím z ramen a v červené kožené sukni vypadala jako zosobněná sebejistota. Vlasy přirozené barvy ryzího stříbra měla sestříhané nakrátko. Ten účes – a mohutný smaragd na pravém prostředníčku – nadělila sama sobě den poté, co vykopla tátu z domu v Upper East Side. O pár desetiletí později, než to měla udělat.

Matka byla krásná žena. Vždycky bývala. Kariéru začala v patnácti letech coby okatá a dlouhonohá modelka z dobré rodiny, načež se rozhodla, že jí víc vyhovuje obchodní stránka módy. Nyní, v devětašedesáti, se místo velkých kukadel stala její zbraní bystrá mysl a ostrý jazyk. Vyhovovalo jí, že ji v branži milují a zároveň se jí bojí.

„Chovala se jako hulvát,“ ulevil jsem si a díval se, jak se Sexyvláska baví s osazenstvem stolu na druhé straně restaurace.

„To tys byl hulvát,“ opáčila matka.

„Jsem, jaký jsem,“ odbyl jsem ji, otevřel menu a přejížděl ho pohledem. Snažil jsem se ignorovat vztek, bublal ve mně, jako by se mi v břiše probudil dosud spící drak. Třináct měsíců jsem se ovládal, choval se, jak nejlíp jsem dovedl, a začínalo to povolovat.

„Nezačínej zase s těmi kecy ‚jsem syčák‘,“ povzdechla si a znovu si nasadila brýle na čtení.

„Dřív nebo později stejně budeš muset přestat věřit, že jsem lidská bytost se zlatým srdcem.“

„To nikdy,“ prohlásila s úsměvem.

Vzdal jsem to. „Co jsi potřebovala?“

„Chtěla jsem se setkat se svým jediným synem, světlem mého života, a ne v kanceláři.“

Náš pracovní vztah byl stejně starý jako její nový účes.

Nebyla to náhoda.

„Promiň,“ řekl jsem a myslel jsem to vážně. „Měl jsem moc práce.“

„Chudáčku.“ Řekla to suše, jak jsem si zasloužil.

Nikdo neměl víc práce než Dalessandra Russoová, bývalá modelka a současná šéfredaktorka módního časopisu Label, který nejenže přežil počátek digitálního věku, ale propracoval se během něj na špici. Matka každý měsíc dozírala na stovky stránek módy, inzerce, rozhovorů a rad, nemluvě o online verzi, a dodávala je čtenářům do celého světa.

Boty nebo sluneční brýle, ve kterých ji někde vyfotografovali, se za pár hodin beznadějně vyprodaly. Pokud na módní přehlídce seděla v přední řadě, vybral si něco z návrhářovy kolekce každý v publiku. Dělala z návrhářů, modelek, spisovatelů a fotografů důležité a úspěšné lidi. Budovala kariéry. Nebo je ničila, když bylo třeba.

A o ten loňský chaos nežádala a ani si ho nezasloužila.

I to jsem musel napravit.

„Promiň,“ omluvil jsem se znova, natáhl se přes stůl a stiskl jí ruku. Pod zářivkami na mě blýskl smaragd.

„Donesu vám něco k pití?“ Hubatá Sexyvláska byla zpátky.

„Já nevím. Zvládnete to?“ vyštěkl jsem.

„Dětská krev nám právě došla, satane. Co takhle něco, co by odpovídalo vaší osobnosti?“ Řekla to příjemně, dokonce mile.

„Dám si –“

„Neslazený ledový čaj,“ dokončila za mě.

Hořký. Nudný. Mdlý.

„Tys mě pozvala do podniku, kde si člověk platí za to, aby na něj byli sprostí?“ zeptal jsem se mámy.

„Ale kdepak, zlato. Já to dělám zadarmo.“ Sexyvláska na mě zamžikala řasami.

Nadechl jsem se, abych ji zničil.

„Dá si vodu. Klidně kohoutkovou,“ zasáhla máma.

„Jistě. A co k jídlu?“ Sexyvláska jí věnovala milý úsměv.

„Slyšela jsem ódy na vaši křupavou pizzu.“

Sexyvláska se k ní naklonila, jako by jí sdělovala tajemství. „Všechno je to pravda,“ špitla. „Je to dokonalost sama.“

Znovu jsem ucítil citrusy.

„V tom případě si dám porci se zelenou cibulkou a černými olivami.“

„Máte výborný vkus,“ pochválila ji hubatá servírka. „A co vy, princi Krasoni?“ zeptala se.

„Porci pepperoni.“ Zavřel jsem jídelníček, podal jí ho a ani se na ni nepodíval.

„Velice originální,“ poznamenala.

No dobrá, možná to ode mě nebylo fér. Zřejmě netušila, že se dotkla bolavého místa. Že si pořád nejsem jistý, jestli dokážu být originální, být dobrý v práci, kterou ode mě matka potřebuje. Ale řekla to. A já podle toho zareagoval.

„Neměla by si osoba vašeho věku už dávno najít pořádnou práci, Dračice? Protože tahle vám očividně nesedí.“

Celý lokál umlkl. Ostatní hosté ztuhli, upírali pohledy na náš stůl. Sexyvláska se do mě zabodla pohledem. Bože, bylo fajn vypustit kousek zloby, kterou jsem v sobě tak dlouho dusil.

„Když tak pěkně prosíte, postarám se, aby se vaší objednávce dostalo extra pozornosti,“ slíbila mi. Zamrkala na mě tak drze, že jsem málem vyskočil z boxu a zahnal ji do kuchyně.

„Opovaž se,“ chytila mě máma za zápěstí dřív, než jsem to stačil udělat.

„To jí neprojde. Jsme platící zákazníci,“ zuřil jsem.

„Zůstaneš tu sedět. Budeš zdvořilý. A sníš, co uzná za vhodné ti přinést,“ nařídila mi.

„Fajn. Ale jestli mě otráví, tak ji zažaluju i s celou rodinou. Odnesou si to ještě i její pravnoučata.“

Máma si dramaticky povzdechla. „Kdopak ti šlápl na kuří oko, zlato?“

Myslela to jako vtip. Ale oba jsme věděli, že odpověď není k smíchu.

2

ALLY

Ozdobit tomu Krasoňovi pizzu byla největší psina, co jsem si užila za… No, to je fuk.

Řekněme prostě, že život byl poslední dobou na hovno. A otravovat se s takovým nevrlým panákem – jak to, že se ti kreténi poslední dobou tak množí? –, který vypadal, jako by vytančil ze stránek nějakého magazínu, byl rozhodně zlatý hřeb. Což hodně vypovídalo o mé současné situaci.

Neměla jsem čas myslet na následky svojí provokace. V podobné životní krizi se člověk prostě neohlíží.

Až to bude všechno za mnou, dopřeju si dovolenou na pláži. Tam mě bude trápit jedině to, jestli mám dost dlouhé brčko, aby dosáhlo až na dno koktejlové sklenice.

„U dvanáctky chtějí platit, Ollie,“ oznámil mi přísně George, můj šéf a nejnevrlejší italský děda, jakého jsem v životě potkala. Dělal, jako bych poslední čtyři hodiny hosty ignorovala, ne je obskakovala. Nastoupila jsem před třemi týdny a on se ještě neobtěžoval zapamatovat si moje jméno. Nenamáhala jsem se ho to naučit. Ten chlap střídá servírky jako čerství rodiče vlhčené ubrousky.

Aspoň že platí včas. Na tom záleží.

„Už běžím,“ řekla jsem mu.

Mangová margarita, tu si dám na té pláži, rozhodla jsem se, vzala talíře a protlačila se kuchyňskými lítačkami.

Než se té margarity dočkám, bude mi nejspíš šedesát, ne zralých devětatřicet – díky, žes mě na ten věk upozornil, Krasoni –, ale napravím, co je třeba napravit. Jiné řešení není.

Lokál sice zoufale potřeboval zgruntu předělat a možná i přestavět, ale působil útulně a pohostinně.

Co kdybych se nabídla, že za pár šupů navíc budu po práci i uklízet?

„Už se to nese,“ zazpívala jsem a položila před ně talíře.

Té ženské s drsňáckým sestřihem a v kožené sukni, pro kterou bych klidně vraždila, se smajlík, kterým jsem jí pizzu ozdobila, zřejmě zamlouval. Zasmála se tak, jak to dělají bohatí lidé. Ne moc hlasitě a rozhodně přitom nechrochtala.

Kdežto Krasoň se na svou pizzu zaškaredil. Měl obličej přímo dělaný na mračení. Mohutná čelist se vyrýsovala ještě ostřeji, když zaťal zuby. Ledové oči, které se nemohly rozhodnout, jestli jsou modré, nebo šedé, se přimhouřily.

Uff. V koutcích očí měl drobné vrásky, přímo k sežrání.

Odkdy mě láká nevrlost a neomalenost? Moje vagina si zřejmě myslela, že odteď.

Nebylo to zas tak dávno, co jsem ji naposled pustila do akce. Ale teď se asi zhlédla ve velkém stylu. Paráda. Ještěže mám v dohledné budoucnosti práce nad hlavu a nemám čas zkoumat její nové nevhodné choutky.

„Můžu vám přinést ještě něco?“ nabídla jsem se coby zosobněná úslužnost.

„Tak, a dost,“ houkl Krasoň, hodil ubrousek na stůl a vyklouzl z boxu. „My dva si promluvíme o tom, že se s hosty jedná s respektem.“

Vstal a sevřel mi dlouhé prsty kolem zápěstí.

Poznala jsem, že to pocítil taky. Ten nečekaný výboj. Jako když do sebe člověk kopne panáka bourbonu nebo strčí prst do elektrické zásuvky. Možná obojí najednou. V záchvatu čirého šílenství jsem si představila, že by si mě přehnul přes koleno a já bych se nechala.

„Dominiku, pro lásku boží. Chovej se slušně,“ povzdechla si ta žena podrážděně.

Místo odpovědi k ní otočil svůj talíř s pizzou, aby ji viděla.

Ze salámu tam byla vyskládaná písmena FU. Fuck You. Naser si.

„Nějaký problém, pane?“ zeptala jsem se sladce.

„No teda,“ vyjekla žena, přitiskla si prsty na pusu a snažila se potlačit smích. Tentokrát upřímný.

„To není legrační,“ vyštěkl.

„Mně to tak přijde,“ namítla jsem.

„Jste servírka. Vaše práce je chovat se podle toho a obsluhovat,“ zahučel.

Kretén.

„Jste člověk. Vaše práce je chovat se podle toho,“ odsekla jsem. Stát se to jindy, asi bych to nechala plavat. Mám dost rozumu na to, abych neohrozila svou výplatu. Ale když jsem dorazila na odpolední směnu, našla jsem vzadu devatenáctiletou kolegyni, jak brečí do papírových ubrousků, protože si na ni vylil zlost nějaký kokot v obleku.

Ten debil George mě přistihl, jak ji utěšuju, a rozkřikl se: „V pizzerii se bulit nebude.“

„Chci mluvit s vedoucím,“ oznámil mi kokot v obleku číslo dvě.

„Dominiku, musíš to dělat?“ povzdechla si jeho společnice.

„Ale ano, musí,“ řekla jsem.

Srazila jsem mu hřebínek. Ten chlap byl jeden z těch lidí, co jsou přesvědčení, že všichni pod nimi existují jen proto, aby jim sloužili. Vsadila bych se, že má osobní asistentku a ani netuší, že je to taky člověk. Nejspíš jí volá ve tři ráno a nutí ji běhat do obchodu pro psí sádlo nebo mločí oko.

„To jsem rád, že se shodneme,“ odpověděl suše. Pořád mě držel za zápěstí. Žilami mi pořád projížděla elektřina. Přimhouřil oči, jako by to taky cítil.

Dvojice u stolu číslo dvanáct, oba něco přes dvacet, vypadali, jako by uvažovali, že zdrhnou bez placení. Těkali pohledy a poposedávali.

„Zanesu jenom tamhle ke stolu účet a můžeme pokračovat v bitvě,“ navrhla jsem a vyškubla se mu.

„Sedni si,“ nařídila mu jeho přítelkyně a stáhla ho na sedadlo. „Děláš scénu.“

Opustila jsem je, popadla účet těch dvou u dvanáctky a vážně si je měřila pohledem, zatímco jsem jim děkovala za návštěvu. Dýško nebude nic moc. Co dělám číšnici a barmanku, vypěstovala jsem si na tyhle věci nos. Ale aspoň že pod tím přísným dohledem nemínili utéct.

„Vezmu si to hned, jestli chcete,“ nabídla jsem jim.

Kluk neochotně vytáhl peněženku na řetězu a otevřel ji. „Drobné si nechte,“ zahučel.

Dva dolary. Víc si nejspíš dovolit nemohli a já to naprosto chápala. Ale měla bych si najít pořádnou práci… asi tak už před šesti měsíci.

„Díky, vážení,“ zahlaholila jsem zvesela a zastrčila peníze do zástěry.

Krasoň trůnil se založenýma rukama a zíral na svou nedotčenou nasrávací pizzu, zatímco jeho společnice si tu svou už rozkrájela na malá elegantní sousta.

„Georgi, osmička s vámi chce mluvit.“

„Cos sakra provedla?“ zavrčel a pustil vidličku do dvojité porce pasta primavera, kterou si udělal. Tvářil se, jako bych byla samý malér. Napadlo mě, že mu taky ozdobím pizzu. Uvažovala jsem, jestli by stačila dvanáctipalcová, aby se na ni vešlo slovo „dement“ vyskládané z párků.

„Ten chlap byl otravný,“ vysvětlila jsem a moc dobře věděla, že to bude Georgovi jedno. Postaví se na jeho stranu. Kreténi drží při sobě.

Zvedl svou mohutnou postavu z rozviklané židle, která se každým dnem chystala vzdát boj s jeho sto padesáti kily váhy. Při sto pětašedesáti číslech výšky vypadal jako nerudný medicinbal. „Tak jdeme. Buď sakra zdvořilá,“ napomenul mě a otřel si ruce do zástěry flekaté omáčkou. Proštrachal se lítačkami a já za ním.

„Děkuju vám, že jste navštívili Georgovu pizzérii. Jsem George,“ představil se úlisně. Ke svým zaměstnancům, dodavatelům i k vlastní manželce se ten chlap choval jako ras. Ale s hostem s naditou peněženkou byl jedna ruka. „Slyšel jsem, že se vyskytl nějaký problém.“

Krasoň k němu beze slova obrátil talíř s pizzou.

George přimhouřil oči.

„To má být nějaký vtip, Ollie?“

Super. Všimla jsem si, jak mu na krku naběhla žíla.

To nebylo dobré znamení. Viděla jsem to už dvakrát předtím. Jednou, když vyhodil řidiče, který se opozdil, protože zastavil u nehody a pomáhal, a podruhé, když jedna servírka vzadu uklouzla na něčem mastném a vymkla si zápěstí. Na hodinu ji vyhodil s tím, že pokud se pokusí vymoct odškodné, vypálí dům její mámy.

Byla to jeho neteř. Její matka byla Georgova sestra.

Pokrčila jsem rameny. „Možná se ten salám tak poskládal sám od sebe.“

„Něco takového je nepřijatelné,“ stál na svém Krasoň.

„Jistě, jistě,“ souhlasil George omluvně. „A ujišťuju vás, že zjednám nápravu.“

„Měl byste ji vyhodit,“ poradil mu Krasoň a sjel mě chladným pohledem. „Škodí vašemu podniku. Já už sem nikdy nepřijdu.“

A je to tu.

Bylo mi jasné, že jsem bez práce.

„Správně,“ schválila jsem mu to. „Prohánějte servírky tam, kam jste chodil doteď.“

„Tak dost! Takhle se v mé restauraci mluvit nebude,“ zahřímal George a třetí brada se mu rozklepala vztekem. Pokud hned nevypadnu, trefí ho šlak, a to bych si nerada vzala na svědomí. A taky se mi nechtělo dávat mu dýchání z úst do úst. Moudře jsem držela pusu na zámek.

„Já si vážně myslím, že je to trochu přehnané,“ ozvala se ta žena vyrovnaně.

„Ne. To teda není,“ vyhrkli George a Krasoň jako secvičená dvojka.

Mohli by si pořídit dresy TÝM DEBILŮ.

„Ollie, sbal si věci. Máš padáka.“

Ten grázl mě ani nenechal zkasírovat moje stoly. Mělo mi kápnout nejmíň třicet babek na spropitném. Možná bych měla vypálit dům jeho matky. Ale ta ženská dělala skvělé cannoli a povídala si se mnou o seriálu General Hospital, když sem zašla. Spíš bych mohla vypálit dům Georgovi.

„Já myslím, že to není nutné,“ naléhala ta žena.

„Ale je,“ vyštěkl Krasoň.

„Ona má výpověď a já vám přinesu jinou pizzu. Na účet podniku,“ vnucoval se George. „Ano?“

Krasoň mě pořád provrtával pohledem, ale teď už s vítězně zvednutými koutky. Rázně přikývl. „Dobře.“

Bylo mi jasné, že ty dvě pizzy mi George strhne z poslední výplaty. Šmejd jeden.

Beze slova jsem zamířila zpátky do kuchyně. Vzala jsem si z věšáku kabát, vylovila peníze ze zástěry, vzala si, co mi patřilo z dýšek, a zbytek hodila Georgovi do těstovin. Sežer si to.

„Máš padáka?“ zavolal kuchař zpoza nerezového pultu, kde hnětl těsto.

„Jo,“ odpověděla jsem a soukala se do kabátu.

Přikývl. „Buď ráda.“

Suše jsem se na něj ušklíbla. „Jo. Držím ti palce, ale jseš další na řadě. George si to tady bude moc rád obhospodařovat sám.“

Zasalutoval mi dvěma pomoučenými prsty a já si nahodila batoh a zamířila zpátky do lokálu. Mohla jsem vyjít zadem do uličky, ale už jsem neměla co ztratit, takže neškodilo udělat scénu.

„Vy dva byste se mohli naučit, jak se jedná s lidmi,“ spustila jsem a ukázala na ně prstem.

Fyzicky se od sebe nemohli víc lišit. George s tělem jako soudek, mastnými vlasy a v malém tričku. Krasoň v obleku na míru a elegantních botkách. Nejspíš chodí na manikúru a na masáže obličeje a peskuje personál lázní, aby se mu nedíval do očí.

„Možná je to pro vás překvapení, ale my všichni jsme lidi. Nejsme tu jen od toho, abychom vás obsluhovali. Máme svoje životy a rodiny a cíle. A vaše životy by mohly aspoň k něčemu vypadat, kdybyste na to pamatovali.“

„Padej odsud, Ollie,“ zasyčel George a rozmáchl se po mně masitýma rukama.

Krasoň se na mě šklebil.

„Asi jsem se spletla. Je to s váma marný,“ řekla jsem mu. Znám tyhle týpky. No, ne osobně. Ale z bezpečné vzdálenosti, odkud to můžu dobře posoudit. „Bohatý, mizerný, vykotlaný. Nic a nikdo se vám nezavděčí. Včetně vás samotnýho.“

Ostře řezaná čelist se zaťala a já poznala, že jsem udeřila hřebíček na hlavičku. Super.

„Mazej!“ vyjekl George. „A už se nevracej!“

„A ne aby vás napadlo upřít mi poslední výplatu, kamaráde,“ varovala jsem ho. „Vím, kde bydlí vaše máma.“

Nebezpečně zbrunátněl a já poznala, že je načase vyklidit pole. Vyrazila jsem ke dveřím a u srdce mě hřálo, že jsem jim řekla svoje.

„Tumáte. Zasloužíte si to.“ Dívky u stolu číslo dvě mi vtiskly do ruky dvacku. „Taky jsme dělaly servírky.“

Byla bych ráda, kdybych to nepotřebovala. Chtělo se mi vypadnout důstojně a s hlavou vztyčenou. Ale potřebovala jsem každý mizerný deseťák.

„Děkuju,“ řekla jsem tiše.

Mladý pár od dvanáctky mi přidržel dveře. „Nate. Chtěli jsme jít do kina, ale vy si to zasloužíte.“ Kluk mi podal pár pomačkaných dolarů.

„Vezměte si to,“ naléhala jeho dívka a zářivě se na mě usmívala. A já si uvědomila, že když mi dají svých posledních sedm babek, budou se cítit líp než já, kdybych je odmítla.

Hrdost jsem si nemohla dovolit.

„Díky, lidi.“

„Někomu to oplaťte,“ dodal kluk.

Spolkla jsem vztek, strach a sousto závitku Stromboli, co jsem urvala před hodinou.

Udělám to. Jednou určitě.

3

ALLY

Přenechala jsem své místo na kovové lavičce na autobusové zastávce zarostlému chlapíkovi v mohutné červené lyžařské bundě, ještě opatřené cedulkou s velikostí, a se psem v růžovém svetru.

Do další směny mi zbývaly tři hodiny. Noční bar v průměrně navštěvované oblasti v centru města. Chodili tam hlavně turisti a kupovali si patnáctidolarový koktejl Cosmos, ale dýška nebyla špatná. Neměla jsem čas sjet domů do Jersey a zdřímnout si, jak bych ráda. Ale mohla jsem zajít do knihovny a poohlédnout se po novém místě servírky nebo se podívat na stránku práce na volné noze a zjistit, jestli neseženu nějaký kšeft.

Prosím, prosím, smutně koukám.

Když jsem před časem dorazila do města, myslela jsem si, že získat práci grafičky bude hračka. Tam v Boulderu jsem měla svou malou živnost a vedlo se mi dobře. Ale ukázalo se, že newyorské firmy nerady dávají šanci samoukovi, který z „rodinných důvodů“ potřebuje pružnou pracovní dobu.

Restauracím a barům ovšem bylo fuk, kdy člověk slouží, hlavně když se objeví, jak má určeno. Brala jsem projekty na volné noze, když jsem se k nim dostala, a držela si pět míst servírky na částečný úvazek.

Teď už jenom čtyři. Díky, Krasoni. A Georgi.

Trochu jsem si zafantazírovala.

Já coby zazobaná magnátka vtrhnu do Krasoňovy rohové kanceláře – jistě nějakou takovou má – a na místě ho vyrazím, protože jsem právě koupila jeho společnost. Být šíleně bohatá, prováděla bych takové hnusárny. Jasně že bych to vynahrazovala. Psi záchranáři. Výzkum rakoviny. Péče o staré. Nakupovala bych oblečení na pohovory pro ženské, které potřebují lepší práci. Založila bych lázně, kam by ženy chodily na masáže a na gynekologické prohlídky, na mamograf a na zubní hygienu. A nechyběl by tam bar.

A pro zábavu bych nakupovala firmy a vyhazovala z nich kretény.

Oblékala bych si na to pekelně rudé šaty a boty na šteklích a nechávala bych je ochrankou vyvléct z křesla. Pak bych dala všem ostatním týden placené dovolené, jen za to, že se s ním museli otravovat.

Konec fantazie. Soustředila jsem se na to, jak se autobusem nejlíp dostanu do knihovny. Potřebovala jsem fofrem nahradit své bídné příjmy z pizzerie.

Vítr se mi zabodával do odhalené kůže jako tisíc drobných dýk.

Byla zkurvená zima. Trochu mě hřál spravedlivý vztek. Ale leden na Manhattanu byl ledově studený. A depresivní. Nově napadlý sníh vypadal hezky asi tak pět minut. Ale provoz a šedá břečka bílou pokrývku brzo sluply. A z mého dojíždění do centra dělaly ještě horší noční můru.

Upravila jsem si popruhy batohu, posunula si ho na zádech výš. Můj prastarý notebook vážil jako spící batole.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2

3