Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Hvězdy ti poradí

Vydání první

Copyright © 2008 by Cartland Promotions

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RevArt8. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2426. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Follow Your Heart vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com v roce 2008

Český překlad © 2021 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1566-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1567-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Barbara Cartland

HVĚZDY

TI PORADÍ

Celý svůj život jsem šla za svým srdcem

a můžu popravdě říci, že se nikdy nezmýlilo.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1878

Při projížďce v lesích si Della pomyslela, jaké má štěstí. Milovala venkov a jarní lesy pro ni měly neodolatelné kouzlo. Zjistila, že cítí zvláštní magii, intenzivnější než cokoli, co se dělo ve světě kolem.

Sama to nedokázala vysvětlit.

Protože byla jedináček, neměla nikoho, s kým by své myšlenky mohla sdílet. Její rodiče – kteří už byli po smrti – souzněli natolik, že do jejich světa nemohla proniknout ani jejich dcera, i když ji nadmíru milovali.

Poté co její otec zahynul ve válce v Súdánu, staraly se Della a její matka v Londýně o dům jeho bratra, lorda Laindena, který pracoval pro britskou vládu jako ministr zahraničí. Trávil proto mnoho času v zahraničí a byl rád, že jeho švagrová a její malá dcera „udržují teplo rodinného krbu“.

Před rokem, během velice chladné zimy, však Dellina matka zemřela na zápal plic. Odcházela smířená, protože se těšila na shledání s manželem.

Della se bez ní cítila osaměle. Nebyla to ovšem jediná změna.

Strýc se rozhodl, že je načase, aby se odebral do důchodu, protože ho časté cesty na kontinent vyčerpávaly. Byl proto jmenován šlechticem, aby se mohl účastnit jednání Sněmovny lordů, kam občas chodíval. Nejspokojenější však byl na venkově.

Vždy měl pocit, že právě tam patří, a Delle tím udělal nezměrnou radost, protože mohla jezdit na koni.

Svou vášeň pro ježdění zdědila po svém otci, v Londýně jezdívala po Rotten Row, to ale nebylo stejné jako jet tryskem po venkovské krajině, kde žili nyní.

Lord Lainden měl to štěstí, že se během své funkce ministra spřátelil s vévodou z Marchwoodu. Chodili spolu do školy, ale pak je osud zavál každého jinam. Vévoda zdědil titul a pozemky ve Francii, a proto se mu hodila pomoc dávného přítele.

Když se lord Lainden rozhodl odejít do důchodu, vévoda mu nabídl, aby žil v Hampshiru v jeho domě, který obklopoval stoakrový pozemek.

Vévoda mu dům poskytl za cenu tak nízkou, že to byl téměř dar, a lord Lainden mu za to byl velice vděčný.

Della si život na venkově oblíbila. Vévoda řekl jejímu strýci, že může cvičit jeho koně a jezdit i po pozemcích, které se táhly několik tisíců akrů.

Delle bylo málo přes osmnáct a bylo načase, aby byla představena královně Viktorii na královském dvoře ve Windsoru. Také by se měla účastnit plesů a dalších zábav, které byly určené pro společenské debutantky.

Ale i když jí to strýc několikrát nabízel, odmítla se do Londýna vrátit.

„Snadno bych ti mohl najít gardedámu, Dello,“ navrhoval jí. „Ve společnosti je mnoho dam, které mají poněkud obtíže s penězi, a tak velmi rády pomohou s debutantkami.“

Della na to nic neřekla, a tak pokračoval: „Tedy s těmi, které jsou siroty jako ty, a nebo se o ně jejich rodiče z nějakého důvodu nemohou starat.“

„Chtěla bych zůstat na venkově, strýčku Edwarde,“ odvětila Della. „Nikdy jsem nebyla tak šťastná jako teď a tady, když mohu jezdit na všech těch báječných koních, které má Jeho Milost ve stájích.“

Maličko si povzdechla. „Ujišťuji vás, že jsou mnohem zábavnější než všichni mladíci, kteří mne až dosud požádali o tanec.“

Lord Lainden se zasmál, neboť i on chtěl s Dellou na venkově zůstat. Měl v plánu se postarat, aby jeho zahrada byla nejkrásnější z celého hrabství, a kromě toho středem panství tekl potůček, kde se dali lovit pstruzi.

Po hektickém životě diplomata a nekonečném cestování, které se od ministra zahraničí vyžadovalo, to byla vítaná změna. Zjistil, že v klidném životě, kdy na něj denně nečeká tucet schůzek, nachází potěšení.

Těšil ho také čas strávený s neteří, protože si uvědomoval, že je výjimečně inteligentní. Díky životu v Londýně se jí dostalo dobrého vzdělání v jednom semináři pro mladé šlechtičny. Na jeho přání se naučila řadu jazyků a díky tomu, že se on sám pohyboval v politice, se Della zajímala o vše, co se dělo doma i v zahraničí.

Velmi ji bavily společné diskuse, a když lord Lainden mluvíval se svou neteří, míval občas pocit, že by se o stejném tématu mohl bavit s jakýmkoli jiným ministrem.

Toho rána jí po snídani podkoní z vévodova domu – Wood Hall – přivedli tři koně. Měla si vybrat toho, který se jí pro ranní vyjížďku zdál nejlepší. Všichni to byli nově zakoupení hřebci a vrchní podkoní je chtěl vyzkoušet pod sedlem.

Della si s ním o všech třech koních dlouze povídala a nakonec si vybrala hnědáka, který se jí zdál ze všech tří nejživější.

„Vim, že ho zvládnete, slečno Dello,“ řekl jí vrchní podkoní. „Ale na druhou stranu by byl holej nerozum, kdybyste s ním skákala, než si na sebe víc zvyknete, abych tak řek.“

Della se zasmála. „Jsem si jistá, že to bude brzy. Ale samozřejmě máš pravdu, Grayere, a já ho nevezmu na překážku, dokud mi neřekneš, že to mohu udělat.“

Grayer, který pro vévodu pracoval už řadu let, se na ni usmál.

Věděl, že je výjimečná jezdkyně, přesto se ho vždy zdvořile ptala na názor a pokaždé ho vyslechla. Jednou řekl své ženě: „Což je víc, než můžu říct vo těch nafrněnejch paničkách, co přijedou na zámek a myslej si, že toho vědí víc než my, co tu žijem.“

Protože to neslyšela poprvé, jeho žena se jen zasmála. Věděla však, že Della se k lidem umí chovat a že ji mají rádi všichni sloužící, s nimiž přicházela do styku.

Hřebec, který se jmenoval Samson, se s Dellou zprvu rozběhl cvalem, ale posléze zpomalil do pohodlného klusu. Čas rychle utíkal, a tak ho Della pobídla směrem k lesu. Teď už ji poslouchal na slovo a klusal tak pomalu, že dívka viděla malé zajíčky cupitající po mechem zarostlé cestě a veverky šplhající na stromy. Nad hlavou jí zpívali ptáci a Dellu napadlo, že se lístky stromů jemně naklánějí do rytmu jejich písní.

Existuje něco krásnějšího? ptala se sama sebe v duchu.

Když projížděla přes mýtinu, spatřila něco nečekaného.

Byl to vršek cikánské maringotky.

Prozradil jí, že přijeli cikáni, kteří se u nich zastavovali pravidelně každý rok. Tuto rodinu znala už asi pět let, protože než si její strýc pronajal dům od vévody, často s rodiči pobývala na Wood Hall.

Cikáni ji odjakživa fascinovali. Tolik se lišili od ostatních lidí, které znala. Ráda si s nimi povídala a učila se jejich jazyk. A teď dočista zapomněla, že nastal čas, kdy zase měli přijet do Hampshiru. Vlastně tu byli dokonce o něco dříve než obvykle.

Leeovi, jak se jmenovali, žili v Anglii po většinu svého života. Přesto se mezi sebou bavili svým jazykem a ani v angličtině neztratili zvláštní přízvuk.

Měli jasné černé oči, velice tmavé vlasy a byli mnohem vzdělanější než většina cikánů, které Della poznala při cestování, nebo když prodávali vesničanům kolíčky na prádlo.

Jakmile se vynořila z lesa na louku, kde tábořili, napočítala, přesně jak čekala, pět maringotek. Pomyslela si, že pokaždé vypadají krásněji než dřív.

Byly rozestavené téměř do kruhu a uprostřed hořel oheň, na kterém si k večeři připravovali dušeného králíka nebo něco podobného.

Della k nim zamířila. Hlava rodu, Piramus Lee, na ni už čekal. Byl to vysoký muž, a přestože mu táhlo na šedesát, měl inkoustově černé vlasy a svalnatou postavu. Své rodině vládl železnou rukou. Ostatní cikáni, kteří se ocitli v sousedství a nepatřili k jeho rodu, se k němu chovali s úctou.

Když k němu Della dojela, uklonil se jí a pozdravil ji. „Vítejte, lady. Doufali jsme, že vás uvidíme. Přijeli jsme včera.“

„Jsem moc ráda, že jste tady,“ řekla mu Della. „Jak se vám daří? Toužím se dozvědět, co všechno jste od našeho posledního setkání zažili.“

Zatímco spolu mluvili, ostatní cikáni si všimli, že přijela, a vyšli z maringotek.

Přistoupila k nim vnučka Pirama, krásná Silvaina. Byla asi stejně stará jako Della a nadšeně ji oslovila: „Moc ráda vás vidím, lady. Když jsme přijížděli, mluvili jsme o vás a doufali, že nás přijedete navštívit.“

„Samozřejmě že jsem vás musela navštívit, hned jak jsem zjistila, že tu jste,“ usmála se Della. „Byla jsem na projížďce a viděla vaše maringotky. Jak se všichni máte?“

Tou dobou už kolem nich byl hlouček lidí, mezi nimi Piramův syn Luke a jeho synovec Abram, který byl o dva roky starší než Silvaina. Jak si povídali, z maringotek vycházeli jejich matky a otcové. Když si Della všimla, že už jsou tam všichni, zeptala se: „Kde je Lendi?“

Lendi, Piramova matka, byla nejstarší z celého rodu a dokázala předpovídat budoucnost.

Piramus potřásl hlavou. „Matce není dobře,“ vysvětlil. „Už nedokáže vyjít z maringotky. Ale vím, že by ji potěšilo, kdybyste ji navštívila.“

„Jistě, ráda za ní zajdu.“

Della požádala Abrama, aby jí podržel koně, a seskočila na zem.

„Mrzí mne, že jí není dobře,“ řekla Piramovi. „Vesničané budou smutní, že jim nepředpoví budoucnost.“

„Je schopná promluvit s jedním nebo dvěma,“ opáčil Piramus. „Mireli se od ní učí. Za nějaký čas z ní bude dobrá věštkyně.“

„To je skvělá zpráva. Každý chce znát svou budoucnost, a kdo ji umí předpovědět lépe než cikáni?“

„Ano, kdo?“ usmál se Piramus spokojeně.

S těmi slovy došli ke krásně zdobené maringotce, která patřila Lendi. Della vyšla po schůdcích a sklonila hlavu, aby mohla projít nízkými dveřmi.

Lendi ležela v posteli opřená o polštáře. Měla bílé vlasy, díky nimž její temné oči vypadaly ještě záhadněji než jindy. Když Dellu uviděla, vztáhla k ní ruku.

„Lady mě přišla navštívit!“ zvolala. „To je ale laskavé.“

„Mrzí mne, že jste upoutaná na lůžko, drahá Lendi. Co budeme dělat, když nám nebudete schopná předpovídat budoucnost?“

Lendi se zasmála. „Vám budoucnost předpovím ráda. K tomu karty nepotřebuju.“

„Jaká je tedy má budoucnost?“

„Čeká vás – štěstí.“

Lendi na okamžik zavřela oči a pak promluvila hlasem, jímž mluvívala vždy, když předpovídala budoucnost.

„Lady najde to – po čem touží – ale bude muset – začít hledat. A nakonec lady – najde překvapení.“

Mluvila velmi pomalu, a když slova odezněla, vztáhla k Delle ruku a překryla svou dlaní její.

„Měsíc vás chrání,“ pokračovala. „Nesmíte se bát – není k tomu důvod. Máte kouzla – která vám nemohou – být uzmuta.“

Její dlaň byla velice chladná.

Když opět otevřela oči, zablýsklo se v nich způsobem, který Delle prozradil, že Lendi je při síle a že ještě nezemře.

„Děkuji vám,“ pronesla nahlas. „Měla bych vám do dlaně nasypat stříbro, ale nemám u sebe peníze.“

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.