Ukázka elektronické knihy

Text © 2017 Cassandra Clare

Jacket photo-illustration © 2017 Cliff Nielson

Translation © 2018 Alžběta Lexová

Czech edition © 2018 Nakladatelství Slovart

Všechna práva vyhrazena. Bez písemného svolení vlastníka práce není povoleno publikaci ani žádnou její část použít pro reprodukování či ukládání v rešeršním systému, ani ji jakýmikoli prostředky šířit, ať již elektronicky, mechanicky, kopírováním, nahráváním nebo jinak.

Pán stínů

Z anglického originálu Lord of Shadows

(Margaret K. McElderry Books, New York 2017)

přeložila Alžběta Lexová

Redigovala Jana Kunová

Korektury Jiří Kettner

Editorka Marie Iljašenko

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v edici #BOOKLAB v roce 2018

Vydání první

Sazbu zhotovil Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Cena uvedená na obálce je nezávazným

doporučením pro koncové prodejce.

ISBN 978-80-276-0232-2

10 9 8 7 6 5 4 3

www.slovart.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Jimu Hillovi

Řekl jsem: Bolest a zármutek.

On odpověděl: Prociť je. Zranění je branou, jíž do tebe vstupuje Světlo.

– Rúmí

ČÁST PRVNÍ

Zem snů

Po cestě pusté a setmělé

kde chodí zlí jen andělé,

kde jeden Idol zvaný Noc

na černém trůnu třímá moc,

nedávno teprv na tuto zem

z nejzazší Thule přišel jsem,

z kraje, jenž skalný sráz, a tam, kde není Čas,

kde Prostoru je hráz.

Tam bezdná údolí, sluje a tesy

tam bezmezné řeky a titanské lesy,

jichž tvar je těžko rozeznat

pro ustavičný rosy spád,

tam hory se řítí bez ustání

v bezbřežné moře, které v lkání

se zmítá v neklidu – věčný šum! –

až ku ohnivým Nebesům.

Jezera bez konce, jichž vody

jsou mrtvé jen a kalné brody,

ledové liljí sněhem jen,

jen lehnuvše na ně spí svůj sen.

U jezer, jež své šíří tak vody,

ty dalné, mrtvé, šeré brody –

své ledné vody sněhem liljí jen,

jež lehnuvše na ně spí svůj sen –

Tam blíže řeky, blíže skal –

blíž řeky, jež šumí věčně dál –

blíž lesů – šedých u bařin,

kde mlok a ropucha hledají stín,

u bažin, rybníků pochmurných,

kde Ghulů bydlí rod nestvůrných, –

kde krajina nejvíc prokletá –

ta nejsmutnější ze světa –

kde poutníka potkává a straší

Minulost vzpomínek ve rubáši,

kde v závojích s vzdechy uniká

sta postav kolem poutníka,

kde přátel stíny bílé jej míjí,

jež Nebi i Zemi připadly v agonii.

Pro ducha s bolů tisíci

kraj tichý to jest, blažící,

pro srdce, jež chodí v stínech rádo,

to pravé Eldorado!

Však poutník, jenž sem cestu váží,

zřít zpříma sem se neodváží,

a taje zdejší se nezjevily

lidskému oku, jež se mýlí.

Tam, král chce tomu, na zákaz

se nezvedne víčko plné řas:

Tak smutná duše zří jen mdle

sem přijdouc kraj ten v černém skle.

Po cestě pusté a setmělé,

kde chodí zlí jen andělé,

kde jeden Idol zvaný Noc

na černém trůnu třímá moc,

z té mhavé, poslední Thule jsem

se nedávno vrátil v tuto zem.*

1

Mrtvé jen a kalné brody

Ještě nedávno Kit vůbec netušil, co je to řemdih, a nyní mu jich nad hlavou visela celá řádka, nablýskaných, ostrých a smrtících.

Ještě nikdy neviděl nic, co by se podobalo zbrojnici losangeleského Institutu. Stěny i podlahy pokrývala bílo-stříbrná žula, z níž v pravidelných rozestupech vyrůstaly žulové ostrůvky, které celé místnosti dodávaly vzezření muzejní expozice zbraní a zbrojí. Byly tam tyče, palcáty a chytře navržené vycházkové hole, náhrdelníky, těžké kanady a vatované bundy, v nichž se ukrývala tenká, plochá ostří, vhodná k bodání a vrhání. Kropáče s děsivě ostrými hroty a kuše a samostříly všech možných druhů a velikostí.

Na žulových ostrůvcích zas ležely vyskládané zářivé zbraně z adamasu, materiálu podobného křemenu, který těžili jen lovci stínů, a jen oni také věděli, jak ho proměnit v meče, ostří a stély. Kita však nejvíce zaujala police s dýkami.

Ne že by ho snad spalovala touha naučit se zacházet s dýkou – smrtící zbraně ho nezajímaly o nic víc než kteréhokoli jiného puberťáka, a stejně jako ostatní by i on dal přednost něčemu drsnějšímu, třeba kulometu nebo plamenometu –, ale tyhle dýky byly umělecká díla, s rukojeťmi vykládanými zlatem, stříbrem a drahokamy – modrými safíry,  broušenými rubíny – a zdobenými blyštivým vzorem trnů z platiny a černých diamantů.

Věděl minimálně o třech lidech, co by je od něj na stínovém trhu bez ptaní koupili a nabídli by mu za ně pořádný balík.

Možná o čtyřech.

Kit si svlékl džínovou bundu, která musela patřit jednomu z Blackthornů. Netušil, komu přesně – když se ráno po svém příjezdu do Institutu probudil, objevil v nohách postele hromádku čerstvě vypraného oblečení. Nasoukal se do jedné z vatovaných bund a zahlédl svůj odraz v zrcadle na druhé straně místnosti. Rozcuchané světlé vlasy a blednoucí modřiny na kůži. Rozepnul vnitřní kapsu bundy a začal do ní cpát zdobené dýky, ty s vykládanými rukojeťmi jako první.

Dveře zbrojnice se rozlétly. Kit rychle položil jednu z dýk zpět na polici a prudce se otočil. Měl za to, že se mu podařilo vyklouznout z ložnice bez povšimnutí, ale jestli se během krátkého pobytu v Institutu už něco naučil, pak to, že Julián Blackthorn má oči všude, a jeho sourozenci zrovna tak.

Jenže to nebyl Julián. Tohohle mladíka Kit ještě nikdy neviděl, ačkoli mu připadal povědomý. Byl vysoký, měl rozcuchané blond vlasy a postavu lovce stínů – široká ramena, svalnaté paže a zpod límečku a rukávů trička mu vykukovaly černé runy, jimiž se lovci stínů chránili.

Jeho oči zářily neobvyklou tmavě zlatou barvou. Na jednom prstě se mu blýskal těžký stříbrný prsten, jaký nosila spousta lovců stínů. Pohlédl na Kita a povytáhl obočí.

„Líbí se ti zbraně?“ zeptal se.

„Jo, pěkný.“ Kit couvl k nejbližšímu stolu a doufal, že dýky v kapse nezačnou cinkat.

Muž přistoupil k polici, jejímž obsahem se Kit předtím přehraboval, a zvedl dýku, kterou Kit odhodil. „Dobrá volba,“ poznamenal. „Všiml sis nápisu vyrytého na jílci?“

Ne.

„Vyrobil ji jeden z potomků kováře Waylanda, kterej ukoval Durandal a Cortanu.“ Muž zatočil dýkou v prstech a potom ji znovu uložil na polici. „Není tak výjimečná jako Cortana, ale dýka jako tahle se ti vždycky – potom, co jí vrhneš – vrátí do ruky. Šikovná hračka.“

Kit si odkašlal. „Nejspíš je dost drahá,“ podotkl.

„Pochybuju, že by ji Blackthornovi chtěli prodat,“ opáčil muž suše. „Mimochodem, já jsem Jace. Jace Herondale.“

Odmlčel se a očividně čekal na reakci, kterou mu Kit nehodlal dopřát. Jméno Herondale dobře znal. Měl pocit, že v uplynulých dvou týdnech od ostatních žádné jiné slovo neslyšel, ale nechtěl tomu muži – Jaceovi – poskytnout zadostiučinění, na něž se podle všeho těšil.

Jace Kitovo mlčení nevyvedlo z míry. „A ty jsi Christopher Herondale.“

„Jak to víš?“ odpověděl Kit otázkou, tak suše a nevzrušeně, jak jen dokázal. Nesnášel jméno Herondale. Nenáviděl zvuk toho slova.

„Rodinná podoba,“ vysvětlil Jace. „Jsme si podobní. Vlastně se podobáš spoustě portrétů Herondaleů, který jsem viděl.“ Na chvilku se zarazil. „A taky mi Emma poslala na mobil tvoji fotku.“

Emma. Emma Carstairsová Kitovi zachránila život. Od té chvíle spolu ale sotva promluvili, protože po smrti Malcolma Fadea, nejvyššího čaroděje losangeleského, panoval v Institutu chaos. Kit pro nikoho nepředstavoval hlavní prioritu, a navíc měl pocit, že ho Emma považuje za dítě. „Fajn. Jsem Kit Herondale. Všichni to pořád opakujou, ale pro mě to nic neznamená.“ Kit zaťal zuby. „Jmenuju se Rook. Kit Rook.“

„Vím, co ti otec řekl. Ale jsi Herondale. A to něco znamená.“

„Co jako? Co to znamená?“ vyštěkl Kit.

Jace se opřel o stěnu zbrojnice, přesně pod výstavku obrovských dvousečných mečů. Kit si přál, aby mu jeden z nich spadl na hlavu. „Vidíš lovce stínů,“ konstatoval. „Jako většina podsvěťanů a civilů se Zrakem. Za což ses, pokud vím, považoval, že ano?“

„Nikdy jsem o sobě nepřemýšlel jako o civilovi,“ odsekl Kit. Copak lovci stínů nechápou, jak otřesně to slovo zní?

Jace jeho poznámku ignoroval. „Společnost a historii lovců stínů ale většina z těch, co nepatří k nefilim, nezná. Náš svět tvoří starobylý rodiny a každá si svýho jména vysoce cení. Rodinnou historii si předáváme z generace na generaci a slávu i břímě rodovýho jména – všechno dobro i zlo, který naši předci vykonali – neseme na bedrech po celej život. Snažíme se udržet nastavenou laťku, aby ti, co přijdou po nás, nemuseli vláčet břímě hanby.“ Překřížil paže na prsou. Zápěstí mu  pokrývaly runy; na hřbetu levé ruky měl cosi, co připomínalo otevřené oko. Kit si všiml, že tuhle runu mají všichni lovci stínů. „Tvoje příjmení má mezi lovci stínů obrovskou váhu. Herondaleové utvářeli osudy nefilim po celý generace. Už nás moc nezbývá. Ve skutečnosti si všichni mysleli, že já jsem poslední – jen Jem a Tessa věřili, že někde žiješ i ty. Dlouho tě hledali.“

Jem a Tessa. S jejich a Emminou pomocí unikl Kit démonům, kteří zabili jeho otce. A pak mu vyprávěli příběh: o lovci stínů, jenž zradil přátele a uprchl, aby začal nový život, daleko od nefilim. Nový život s novou rodinou.

„Slyšel jsem o Tobiasi Herondaleovi,“ řekl. „Takže jsem potomkem pěknýho sraba.“

„Nikdo není dokonalej,“ pokrčil rameny Jace. „V každý rodině se vyskytne nějaká ta černá ovce. Ale až se zas uvidíš s Tessou, jakože určitě uvidíš, tak ti může vyprávět o Willu Herondaleovi. A Jamesi Herondaleovi. Nebo o mně,“ dodal skromně. „Já jsem mezi lovci stínů docela velký zvíře. Ale nenech se zastrašit.“

„Nenechám,“ zamumlal Kit a v duchu si říkal, jestli Jace mluví vážně. Z toho, jak se mu zablesklo v očích, by hádal, že žertoval, ale těžko říct. „Spíš bych byl rád, kdybyste mi všichni dali svatej pokoj.“

„Je toho na tebe hodně,“ přikývl Jace. Natáhl ruku a poplácal Kita po zádech. „Ale já s Clary tu zůstaneme tak dlouho, jak budeš potřebo–“

Poplácání po rameni uvolnilo jednu z dýk v Kitově kapse a ta s cinkotem dopadla na podlahu mezi ně a zatřpytila se, jako by na Kita vyčítavě mrkala.

„Aha,“ vydechl Jace do hrobového ticha. „Takže ty tu kradeš zbraně.“

Nemělo cenu zapírat, a tak Kit raději mlčel.

„Fajn, hele, já vím, že tvůj táta nebyl dvakrát nejpoctivější, ale ty jsi teď lovec stínů a – moment, co dalšího v tý bundě máš?“ zeptal se Jace. Levou nohou podebral dýku, vykopl ji do vzduchu a hladce ji zachytil. Na rubínech v jílci se roztančilo světlo. „Sundej ji.“

Kit ze sebe mlčky bundu setřásl a odhodil ji na stůl. Jace ji prohmatal a otevřel vnitřní kapsu. Oba mlčky zírali na blyštivé čepele a drahokamy.

„Mám to chápat tak, že jsi plánoval útěk?“ zajímalo Jace.

„Proč bych tu zůstával?“ vybuchl Kit. Věděl, že by se měl ovládnout, ale nedokázal to – bylo toho na něj moc: ztráta otce, nenávist k Institutu, arogance nefilim, to, jak na něj tlačili, aby přijal příjmení, na kterém mu nezáleželo a ani o něj nestál. „Nepatřím sem. Můžeš si vykládat, co chceš, ale rodina Herondaleů pro mě nic neznamená. Jsem syn Johnnyho Rooka. Celej život jsem se připravoval na to, že budu jednou dělat to co on. Ne to, co děláš ty. Nepotřebuju tě. Nepotřebuju nikoho z vás. Stačí mi trocha peněz do začátku, abych si mohl otevřít vlastní stánek na stínovým trhu.“

Jace přimhouřil zlaté oči a Kit pod jeho arogantní, vtipálkovskou fasádou poprvé spatřil bystrost a inteligenci. „A co bys chtěl prodávat? Tvůj táta obchodoval s informacemi. Stálo ho to spoustu let a spoustu špatný magie, aby si vybudoval patřičný kontakty. Chceš zaprodat duši stejně jako on a živořit na samým okraji podsvěta? A co to, jak tvůj otec zemřel? Viděl jsi, co ho zabilo, ne?“

„Démoni –“

„Jo, jenže je někdo poslal. Strážce je sice po smrti, ale to neznamená, že po tobě nikdo nejde. Je ti patnáct. Možná máš pocit, že chceš umřít. Ale věř mi – nechceš.“

Kit polkl. Pokusil se představit si sám sebe za pultíkem stánku na stínovém trhu, jako si to v duchu maloval několik posledních dní. Popravdě tam ale vždycky byl v bezpečí jen díky svému otci. Johnnyho Rooka se všichni báli. Jak by s ním jednali, kdyby už teď nebyl pod jeho ochranou?

„Jenže já nejsem lovec stínů,“ namítl Kit. Rozhlédl se po místnosti plné zbraní, hromádek adamasu, výzbroje, brnění a opasků na dýky. Absurdní. On přece není žádný ninja. „Ani bych nevěděl kde začít.“

„Dej tomu ještě týden,“ poradil mu Jace. „Jeden týden tady v Institutu. Dej si šanci. Emma mi říkala, jak jsi bojoval s těmi démony, co zabili tvého otce. Něco podobnýho dokáže jen lovec stínů.“

Kit si na ten boj v otcově domě skoro nevzpomínal, ale věděl, že k němu došlo. Jeho tělo zareagovalo automaticky a on bojoval, a dokonce si to i trošičku užíval, ačkoli nahlas by to nikdy nepřiznal.

„Tohle jsi,“ řekl Jace. „Jsi lovec stínů. Zčásti anděl. V žilách ti koluje andělská krev. Jsi Herondale. Což, mimochodem, neznamená jen to, že patříš do extrémně pohledný rodiny, ale taky do rodiny, která vlastní spoustu cennýho majetku, včetně domu v Londýně a sídla v Idrisu. A na to všechno máš nárok – však víš, pokud bys měl zájem.“

Kit pohlédl na prsten na Jaceově levé ruce. Byl stříbrný, masivní a vypadal starobyle. A draze. „Poslouchám.“

„Říkám jen, abys tomu dal týden. Koneckonců,“ zakřenil se Jace, „Herondaleové nedokážou odolat žádný výzvě.“

„Démon teuthida?“ zopakoval Julián do telefonu s nakrčeným obočím. „To je v podstatě oliheň, ne?“

Odpověď Emma neslyšela – rozeznala Tibův hlas, ale ne konkrétní slova.

„Jo, jsme na molu,“ pokračoval Julián. „Zatím jsme nic neviděli, ale dorazili jsme teprve před chvilkou. Škoda, že tu nemají parkovací místa vyhrazená pro lovce stínů…“

Emma se rozhlédla a Juliánův hlas vytěsnila. Slunce právě zapadalo. Molo v Santa Monice milovala už od dětství, kdy ji sem rodiče brávali na stolní hokej a staré kolotoče. Zbožňovala nezdravé jídlo – hamburgery a mléčné koktejly, smažené škeble a obří lízátka – a Pacific Park, sešlý zábavní park na konci mola, z něhož byl výhled na Tichý oceán.

Během let civilové do mola nainvestovali miliony dolarů, aby z něj znovu vytvořili lákadlo pro turisty. Pacific Park byl plný nablýskaných nových atrakcí; staré, oprýskané stánky se smaženými sladkými tyčinkami byly pryč a namísto nich tam stály obchůdky s domácí zmrzlinou a humřími delikatesami. Prkna pod Emminýma nohama však stále byla ošlapaná a vyšisovaná sluncem a solí. Vzduch stále voněl cukrem a mořskou vodou. Z kolotoče se stále linula mechanická hudba. Stále tam byly k vidění automaty, z nichž jste si za čtvrťák mohli vytáhnout plyšovou pandu. A pod molem stále zůstávala temná místa, kde se scházeli znudění civilové a občas se tam objevily i mnohem horší potvory.

Takový je život lovce stínů, pomyslela si Emma s pohledem upřeným na obrovské ruské kolo ozdobené blikajícími LED světýlky. Na molu se táhla fronta civilů, kteří se na něj chtěli dostat, a přes zábradlí Emma v dálce zahlédla tmavě modré moře s bílou krajkou tříštících se vln. Lovci stínů vnímali krásu ve výtvorech civilů – žárovky na ruském kole se od hladiny oceánu odrážely tak jasně, až se zdálo, jako by někdo pod vodou spustil ohňostroj: rudá, modrá, zelená, fialová a zlatá –, ale viděli také temnotu, nebezpečí a hnilobu.

„Co se děje?“ zeptal se Julián. Vítr – na mole foukalo vždycky, nikdy neutichající vítr vonící dálkami a solí – nadzvedl hnědé lokny Juliánových vlasů a shrnul mu je na tváře a spánky.

Černý myšlenky, chtěla Emma říct. Jenže nemohla. Dříve byl Julián jediný člověk, kterému se mohla svěřit úplně se vším. Nyní byl tím jediným, komu nemohla říct skoro nic.

Ucukla očima. „Kde jsou Mark a Cristina?“

„Támhle,“ ukázal. „U házení kroužků.“

Sledovala jeho pohled ke stánku, kde lidé soutěžili v tom, kdo dokáže hodit plastový kroužek na hrdlo jedné z tuctu vyrovnaných lahví. K její škodolibé radosti to byl pro civily očividně obtížný úkol.

Juliánův nevlastní bratr Mark držel v ruce tři kroužky. Cristina stála vedle něj, s tmavými vlasy sčesanými do úhledného drdolu, pojídala karamelový popcorn a smála se. Mark vrhl kroužky – všechny najednou. Každý se rozlétl jiným směrem a bez obtíží se navlékl na hrdlo lahve.

Julián si povzdechl. „Teď můžeme na nenápadnost zapomenout.“

Civilové Markův hod ocenili potleskem a několika nevěřícnými výkřiky. Naštěstí jich tam nebylo moc a Markovi se podařilo i s výhrou – čímsi v malém igelitovém sáčku – uniknout bez většího rozruchu.

Zamířil k Emmě a Juliánovi, Cristina s ním držela krok. Zpod blonďatých vlasů mu vykukovaly zašpičatělé boltce uší, ale civilové je naštěstí díky iluzi nemohli vidět. Mark byl napůl víla a jeho podsvěťanská krev se projevovala především jemností rysů, zašpičatělýma ušima a protáhlýma očima a lícními kostmi.

„Takže je to olihní démon?“ zeptala se Emma, spíše proto, aby vyplnila nepříjemné ticho, které se mezi nimi rozhostilo. Mezi ní a Juliánem poslední dobou nastávaly trapné odmlky poměrně často. Byly to sotva dva týdny, co se všechno změnilo, ale ona ten rozdíl cítila až v morku kostí. Cítila jeho odtažitost, přestože od chvíle, kdy mu řekla, že chodí s Markem, s ní jednal až úzkostlivě zdvořile a mile.

„Očividně,“ odpověděl. Mark s Cristinou se ocitli na doslech; Cristina dojedla karamelový popcorn a smutně hleděla do krabičky, jako by doufala, že se tam zázrakem objeví další. Emma s ní plně soucítila. Mark si mezitím prohlížel svou výhru. „Vylézá zpod mola a loví lidi – vesměs děti… Každého, kdo se po setmění nakloní přes zábradlí. Akorát je čím dál smělejší. Kdosi ho už zahlédl i uvnitř zábavního parku, poblíž stolního hokeje – to je zlatá rybička?“

Mark zvedl igelitový sáček naplněný vodou, v němž kroužila malá oranžová rybka. „Tohle je zatím ta nejlepší hlídka vůbec,“ zaradoval se. „Ještě nikdy jsem nedostal za odměnu zlatou rybku.“

Emma si v duchu povzdechla. Mark strávil posledních několik let života u divokého honu, s těmi nejanarchističtějšími a nejdivočejšími vílami, které se prohání po obloze na všech možných očarovaných bytostech – motocyklech, koních, jelenech, obrovských loveckých psech – a plení bitevní pole, okrádají padlé a jejich cennosti odevzdávají vílím dvorům.

Na svou rodinu si zvykal dobře, ale sem tam ho ještě stále normální život překvapoval. Nyní si všiml, jak si ho všichni prohlížejí se zvednutým obočím. Zatvářil se poplašeně, nejistě objal Emmu kolem ramen a sáček jí podal.

„Vyhrál jsem pro tebe rybičku, nejdražší,“ řekl a políbil ji na tvář.

Byl to sladký polibek, jemný a něžný, a Mark voněl jako vždycky: svěžím chladným vzduchem a trávou. Emma chápala, proč si jejich pohledy vyložil tak, že by jí měl rybku věnovat. Koneckonců byla jeho přítelkyně.

Vyměnila si znepokojený pohled s Cristinou, která na ni výmluvně kulila tmavé oči. Julián vypadal, jako by měl každou chvíli začít zvracet krev. Byl to jen zlomek vteřiny, než se mu podařilo opět nasadit masku lhostejnosti, ale Emma se od Marka přesto odtáhla a omluvně se na něj usmála.

„Mně by rybička hned chcípla,“ řekla. „I kytky zabíjím pouhým pohledem.“

„U mě by nejspíš dopadla stejně,“ konstatoval Mark s pohledem upřeným na rybičku. „Škoda – chtěl jsem ji pojmenovat Magnus, protože se tak třpytí.“

Cristina se zachichotala. Magnus Bane byl nejvyšší čaroděj brooklynský a byl pověstný svou zálibou ve třpytkách.

„Radši bych ji měl pustit na svobodu,“ usoudil Mark, a než ho stačil kdokoli zarazit, došel k zábradlí a vylil obsah sáčku i s rybičkou do oceánu.

„Má někdo chuť mu vysvětlit, že zlatá rybička je sladkovodní a v oceánu umře?“ zamumlal Julián tiše.

„Ani ne,“ řekla Cristina.

„Pletu se, nebo Magnuse právě zavraždil?“ zeptala se Emma, ale než stačil Julián odpovědět, Mark se k nim prudce otočil.

Z tváře mu vyprchalo veškeré pobavení. „Zahlédl jsem něco u pilířů mola. A rozhodně to nebyl člověk.“

Emmě naskočila husí kůže. Démoni, kteří se vyskytovali v oceánech, jen zřídkakdy vylézali na břeh. Občas mívala noční můry, v nichž se oceán obrátil naruby a vyvrhl své útroby na pláž: ostnaté, slizké zčernalé věci s chapadly, napůl rozdrcené tíhou vody.

Během několika vteřin měli všichni v rukách zbraně – Emma svírala Cortanu, svůj zlatý meč, který jí věnovali rodiče. Julián se vyzbrojil andělským ostřím a Cristina měla motýlkový nůž.

„Kam to šlo?“ zeptal se Julián.

„Ke konci mola,“ odpověděl Mark. Jako jediný po zbrani zatím nesáhl, ale Emma věděla, jak rychlý dokáže být. V divokém honu mu přezdívali Šíp, protože byl nepřekonatelný s lukem a ve vrhání nožů. „K zábavnímu parku.“

„Půjdu tam,“ nabídla se Emma. „Pokusím se ho odehnat od mola – Marku, Cristino, vy jděte dolů, a kdyby se snažil zmizet ve vodě, chyťte ho.“

Rozběhla se, aniž by čekala na souhlas nebo námitky. Vítr se jí prodíral zapletenými vlasy, zatímco kličkovala davem k osvětlenému zábavnímu parku na konci mola. Nohy se jí míhaly nad solí vyšisovanými prkny a Cortana ji v ruce příjemně hřála. Cítila se svobodná; všechny obavy odsunula stranou a tělo i mysl upřela na svůj úkol.

Zaslechla vedle sebe kroky. Nemusela se otáčet; věděla, že je to Jules. Celé ty roky v aktivní službě bojoval po jejím boku. Krváceli spolu. Zachránil jí život a ona zas jemu. Byl součástí její vnitřní válečnice.

„Támhle,“ ukázal, ačkoli ona to už viděla: tmavý přikrčený stín lezoucí nahoru po opěrné struktuře ruského kola. Kabiny dál kroužily a nic netušící pasažéři pištěli blahem.

Emma doběhla k frontě na kolo a začala se jí prodírat vpřed. S Juliánem si před příjezdem k molu nakreslili runy iluze, takže byli pro oči civilů neviditelní. To však neznamenalo, že si jich civilové nemohli všimnout – za zády slyšela nespokojené výkřiky a nadávky těch, kterým stoupla na nohu nebo je nabrala loktem.

Jedna kabinka se právě s kymácením blížila k nástupní rampě, kde na ni už čekala dívka s fialovou cukrovou vatou a její vytáhlý přítel, oblečený od hlavy až k patě v černém. Emma vzhlédla právě včas, aby viděla, jak se démon ovinul kolem horní části opěrné konstrukce. Zaklela, odstrčila dvojici stranou, až je málem srazila k zemi, a skočila do kabiny. Byla koncipovaná jako osmiúhelník, s lavičkami podél všech stran, a docela pohodlně se v ní dalo i stát. Zaslechla za sebou překvapené výkřiky a vzápětí se kabina rozhoupala a vyrazila nahoru, zatímco chaos, který Emma způsobila – dvojice pokřikující na muže, který kontroloval vstupenky, lidé ve frontě pokřikující jeden na druhého –, zůstal hluboko pod nimi.

Julián doskočil vedle ní, čímž kabinu ještě víc rozpohyboval, a zaklonil hlavu. „Vidíš ho?“

Emma zamžourala. Předtím démona viděla, ale teď jako by zmizel. Z tohoto místa vypadalo kolo jen jako změť blikajících světýlek, točících se špic a nabílo natřených železných tyčí. Dvě kabiny pod nimi byly prázdné – fronta dole se stále dohadovala.

Výborně, pomyslela si Emma. Čím míň lidí na kole bude, tím líp.

„Stůj.“ Julián ji chytil za paži a otočil ji k sobě. Strnula. „Runy,“ řekl stručně a ona si uvědomila, že ve volné ruce svírá stélu.

Kabina stále stoupala. Emma viděla pláž, tmavou vodu rozlévající se po písku, pahorky parku Palisades, které se tyčily nad silnicí, ozdobené stromy a zelení.

Světlo hvězd v ostré záři žárovek na molu bledlo, ale stále byly viditelné. Julián její paži nedržel ani hrubě, ani něžně, spíš s jakýmsi profesionálním odstupem. Obrátil ji dlaní vzhůru a rychle jí na zápěstí načrtl ochrannou runu, runu pro rychlost, hbitost a ostrý sluch.

Takhle blízko Julese se neocitla už dva týdny. Cítila se lehce omámená, jako opilá. Skláněl hlavu k jejímu zápěstí a soustředil se na kreslení run, což jí umožnilo si ho nerušeně prohlížet.

Žárovky na kole změnily barvu na jantarovou a žlutou a poprášily Juliánovu opálenou kůži zlatem. Vlasy mu v hebkých, hnědých vlnách spadaly do čela. Věděla, jak jemná je pokožka u koutků jeho rtů a jak pevná, svalnatá a tvrdá jsou na dotek jeho ramena. Řasy měl dlouhé a husté a tak tmavé, že se zdálo, jako by si je barvil uhlem. Napůl čekala, že mu z nich při zamrkání spadne černý prášek na  tváře.

Byl překrásný. Vždycky byl krásný, jenže ona si toho všimla příliš pozdě. A nyní stála s rukama podél těla, které ji bolelo touhou po něm, a nemohla se ho dotknout. Už nikdy se ho nesmí dotknout.

Dokončil runy a otočil stélu rukojetí k Emmě. Beze slova ji převzala, zatímco on si stáhl výstřih trika pod zbrojí a odhalil o odstín světlejší kůži, než měl na rukou a tváři, pokrytou jizvičkami po runách, které už časem vybledly.

Musela k němu přikročit blíž. Pod hrotem stély se začaly rodit runy hbitosti a nočního vidění. Hlavou mu dosahovala sotva k bradě. Upírala pohled na jeho krk a všimla si, jak polkl.

„Jen mi řekni,“ promluvil. „Jen mi řekni, že jsi s ním šťastná. Že jsi s Markem šťastná.“

Prudce zaklonila hlavu. Runy už dokončila; Julián se natáhl a vzal jí stélu ze strnulé ruky. Už to byla věčnost, co se naposledy díval přímo na ni. Nebo jí to tak alespoň připadalo. Noční obloha a moře, jež se rozpínaly kolem nich, zatímco se pomalu blížili k vrcholu kola, dodaly jeho modrozeleným očím tmavší odstín.

„Jsem šťastná, Julesi,“ prohlásila. Co znamenala jedna lež v tak obrovské kupě? Nikdy nepatřila k dobrým lhářům, ale naučila se to. Musela, protože na tom záviselo bezpečí lidí, které milovala. „Takhle je to – rozumnější, bezpečnější pro nás oba.“

Sevřel rty v přísnou linku. „To není –“

Zalapala po dechu. Za Juliánem se vztyčil svíjející se obrys – byl leskle černý, jako ropná skvrna, slizkými chapadly se ovíjel kolem špice kola a sledoval je s rozšklebenou tlamou plnou ostrých zubů.

„Julesi!“ vykřikla, vyskočila z kabiny a chytila se jedné z železných tyčí, které se táhly mezi špicemi. Houpala se na jedné ruce a druhou máchla Cortanou a zasáhla démona, než stačil uprchnout. Zakňučel a do vzduchu vylétla sprška démoní krve. Dostříkla Emmě až na krk, kde ji okamžitě začala pálit na kůži. Emma vykřikla.

Do démonova kulatého břicha se zabodl nůž. Emma se vytáhla na špici a pohlédla dolů ke kabině, na jejímž okraji balancoval Julián, s dalším nožem připraveným v ruce. Vrhl jím, nůž vylétl…

A odrazil se ode dna prázdné kabiny. Teuthida byl neskutečně rychlý a stáhl se jim z dohledu. Emma slyšela, jak klouže spletí výztuh uvnitř kola dolů.

Zasunula Cortanu do pouzdra a začala šplhat po špici ke středu a dolů. LED žárovky kolem ní začaly fialově a zlatě poblikávat.

Dlaně měla potřísněné démoní krví, takže jí to dost klouzalo, ale přesto si nemohla nevšimnout, jak krásný výhled se před ní rozprostřel – ve všech směrech, kam až oko dohlédlo, se rozpínal oceán a dlouhé písčité pláže a ona měla pocit, jako by visela na okraji zeměkoule.

V ústech cítila krev a sůl a pod sebou viděla Juliána, který se spouštěl dolů po nižší špici. Vzhlédl k ní a ukázal prstem – sledovala, kam jeho ukazovák míří, a spatřila démona poblíž středu kola.

Máchal chapadly kolem sebe a švihal jimi do hlavní osy kola. Emma vnímala, jak se celá konstrukce otřásá, to chvění jí pronikalo až do kostí. Natáhla krk, aby zjistila, o co se démon snaží, a v tu chvíli by se v ní krve nedořezal – střed kola tvořil obří šroub, který ho držel na ose. Démon se ho pokoušel vytrhnout – kdyby se mu to podařilo, atrakce by se utrhla a rozkutálela se po molu jako uvolněné kolo bicyklu.

Emma si nedělala naděje, že by to někdo přežil. Kolo by se zhroutilo do sebe a rozdrtilo všechny, kdo by mu přišli do cesty. Démoni prahnou po destrukci, živí se energií smrti. Tenhle si právě chystal hostinu.

Ruské kolo se zahoupalo. Démon chapadly pevně svíral obří šroub v samotném srdci kola a otáčel jím. Emma zrychlila, jenže byla příliš daleko. Julián byl blíž, ale skoro neozbrojený – dva nože už vrhl, takže mu zbývalo andělské ostří, které nebylo dost dlouhé na to, aby démona zasáhl.

Vzhlédl k ní, položil se na železnou tyč, pevně ji obemkl levou rukou, aby se ukotvil, a pravou natáhl rozevřenou dlaní do prostoru.

Okamžitě, bez dlouhého přemýšlení, pochopila, co po ní chce. Zhluboka se nadechla a pustila se špice.

Padala k němu a k jeho napřažené ruce. Chytili se a pevně zahákli předloktími. Julián zalapal po dechu, když s ním její váha trhla dolů, zatímco ona se zhoupla dopředu a dozadu. Levou rukou se držela jeho pravé, druhou vytáhla z pouzdra Cortanu, a když ji setrvačnost přenesla blíž ke středu kola, ze strany mečem švihla.

Démon zvedl hlavu a v tu chvíli poprvé spatřila jeho oči – temné ovály lesknoucí se ochrannou mázdrou. Téměř se jí zdálo, že se rozšířily překvapením, stejně jako lidské, a pak už zabořila Cortanu do démonovy hlavy a ta mu zajela hluboko do mozku.

Chapadla ochabla – tělo se naposledy zachvělo v křeči a pak se odlepilo od šroubu, sklouzlo dolů podél jedné ze špic a zmizelo ve tmě.

Emma měla dojem, že zaslechla šplouchnutí, ale nebyl čas nad tím dumat. Julián sevřel její ruku pevněji a začal ji vytahovat nahoru. Vrátila Cortanu do pouzdra, zatímco ji Julián táhl nahoru, na špici, na které ležel celou plochou těla, až nakonec skončila rozplácnutá na něm.

Stále ji držel za ruku, ztěžka oddechoval a na vteřinu se jejich pohledy setkaly. Kolo se stále točilo a přibližovalo je k zemi. Emma viděla davy civilů na pláži, lesknoucí se hladinu oceánu podél pobřeží, a dokonce i tmavou a světlou hlavu, jež mohly patřit Cristině a Markovi.

„Jsme dobrý tým,“ poznamenal Julián.

„Já vím,“ odvětila a myslela to zcela vážně. To na tom bylo to nejhorší: měl pravdu; jako parabátai stále fungovali bezchybně. Jako spolubojovníci. Dvě poloviny duše jednoho válečníka, které se nikdy nesměly rozpojit.

Mark s Cristinou na ně čekali pod molem. Mark se zul a stál ve vodě. Cristina právě schovávala do pouzdra motýlkový nůž. Pod nohama měla oslizlý, pomalu schnoucí písek.

„Viděli jste tu olihní obludu spadnout z kola?“ zeptala se Emma, když k nim došli.

Cristina přikývla. „Spadla do mělké vody. Ještě nebyla mrtvá, a tak ji Mark vytáhl na pláž a dorazili jsme ji.“ Nakopla mokrý písek u svých nohou. „Bylo to dost nechutný a Marka to ohodilo.“

„Taky jsem celá od krve,“ řekla Emma a prohlédla si zašpiněnou zbroj. „Hnusná mrcha.“

„Stále ti to velice sluší,“ podotkl Mark s galantním úsměvem.

Emma mu úsměv oplatila, co nejvřeleji dokázala. Byla mu neskutečně vděčná, jelikož v tomhle všem hrál svou roli bez jediného slůvka protestu, třebaže mu to muselo připadat zvláštní. Podle Cristiny Mark z téhle přetvářky nějak těžil, ale Emma si nedokázala představit jak. Lhaní nijak zvlášť nemiloval – po tolika letech strávených mezi vílami, které ho nejsou schopné, mu připadalo nepřirozené.

Julián od nich odstoupil. Na uchu měl opět přilepený telefon a tiše do něj cosi říkal. Mark se vyplahočil z vody a vklouzl mokrýma nohama do vysokých bot. On i Cristina na sobě měli jen částečnou iluzi, tudíž nebyli před zraky civilů skryti úplně, a Emma si všimla, jak na Marka kolemjdoucí civí – protože byl vysoký a nádherný, jeho oči zářily jasněji než žárovky na ruském kole, a navíc bylo jedno modré a druhé zlaté.

Ale šlo o víc než to – taky se kolem něj vznášelo cosi zvláštního, nepopsatelného, jakýsi závan divokosti, který v Emmě vždycky vyvolával představy širokých otevřených plání, svobody a nespoutanosti. Jeho oči jako by říkaly: Jsem ztracený, najdi mě.

Došel k Emmě a zastrčil jí za ucho uvolněný pramínek vlasů. Zmocnil se jí smutek a vzrušení, touha po čemsi, co nedokázala pojmenovat.

„To byla Diana,“ oznámil Julián, a aniž by se podívala na jeho tvář, dokázala si Emma představit jeho výraz – vážný, zadumaný, taktizující. „Jace a Clary přijeli se zprávou od konzulky. V Institutu se chystá schůze a my na ní máme být taky.“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ

1

ČÁST DRUHÁ