SESTRA

Eva Hrašková a Kristína Ježovičová

SESTRA

NAŠE VOJSKO

2018

Copyright © 2017 by EVA HRAŠKOVÁ A KRISTÍNA JEŽOVIČOVÁ

Translation © 2018 by EVA ŠTĚPÁNKOVÁ

Cover and layout © 2018 by Q POINT

Czech edition © 2018 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1762-0

DUBEN 2010

„Netušil jsem, že se tak zdržíme.“ Petr zaparkoval kousek od hlavní cesty. Vypnul motor. Dorazili do cíle. Telefon si rychle vsunul do kapsy u riflí. Bez signálu, který se zničehožnic ztratil, přesné souřadnice odhalí jen těžko. Možná bude stačit, když se dobře rozhlédne. Je přece chlap. Žije sice v moderní době, ale instinkt má zakořeněný v genech, stejně jako ženy strach.

Když jí se vzrušením v hlase prozradil, jaké místo vybral na jejich společný výlet, zbledla. Historky o Krvavých Šencích obíhaly celé Slovensko, děsily i obyvatele Bystrice. Jednoho celkem určitě. Stačilo zadat do vyhledávače název a už měla milión důvodů, proč sem nejezdit. Vypočítávala mu strhující příběhy, které sesbírala na internetu. A tam mu celou cestu omílala dokola pořád to samé.

„Jde o dobrodružství,“ zasmál se nad jejími obavami. „Adrenalin je při něčem takovém na prvním místě.“ Záblesk očekávání v jeho pohledu prozradil, že nestrpí už žádné námitky.

„Neměli jsme sem jezdit,“ znovu rýpala, když opatrně vystupovala z auta. Jednu nohu ve stylové bílé tenisce položila do vysoké neudržované trávy, vzápětí zaváhala. Z kapsy bundy vytáhla mobil, ale automaticky ho zasunula zpět. Zakousla se do spodního rtu. „Není to tu tak malé, abychom ten tvůj poklad neobjevili i bez GPS.“ Petr si přejel rukou po tváři. Nervózně přešlapoval přede dveřmi spolujezdce.

„Když už jsme tu? Neblázni. Pro jistotu vezmi i baterku.“ Kristýna zalovila v úložném prostoru. Nahmatala podlouhlý tvar a baterku vytáhla. Nepustí ji z rukou za žádnou cenu! Určitě se jim hodí. Příjemné dubnové počasí ještě stále slibovalo včasné setmění.

„Dej na mě,“ natáhla se po krabičce cigaret, kterou její přítel zamyšleně držel v ruce. Sledovala směr, kterým se nepřítomně díval. „To ať tě ani nenapadne!“

„Nedělej paniku. Geocaching se spojuje se zemí. Vždyť to už znáš. Pochybuji, že by byly předměty ukryté v těch starých squatech,“ ukázal prstem na ruinu staré bytovky. Petr potáhl z cigarety a vyfoukl nad sebe několik stejně tvarovaných obláčků dýmu.

„Ty jsi buď slepý, nebo jsi totálně zblbnul. Jenom psychopat by něco ukryl do lesa, před kterým je otřesná tabule s nápisem ZÁKAZ VSTUPU! Přemýšlej. Při hře máme zažít zábavu, nanejvýš adrenalin, jak jsi sám před chvílí říkal, a ne podělat se strachem!“ Kristýna odklepla popel z cigarety, ze které si sotva jednou potáhla. Hodila ji na zem a krouživým pohybem nohy uhasila.

„Tak jdeme?“ provokativně se usmál na svoji bojácnou partnerku a podal jí ruku. Pevně mu ji stiskla. Když si uvědomila, že vyrazil opačným směrem, než se nachází les, alespoň trošku se jí ulevilo.

„V této budově prý viděli postavu chlapečka. Mrtvého,“ ukázala na okna s vymlácenými skly.

„Opravdu by sis to mohla odpustit,“ vykročil ještě rázněji. „Nejdeme točit Akta X. O tvoje duchařiny nestojím.“ Z kapsy riflí vytáhl mobil a zapnul navigační systém, do kterého ještě doma starostlivě naťukal souřadnice. Stále žádný signál. Pokusil se načíst je ještě jednou, ale bezvýsledně. Mobil strčil na svoje místo. „Když se budeme držet spolu, bude nám to trvat déle. Myslím, že bychom se měli rozdělit.“

„Na to můžeš zapomenout.“ Kika se zaklesla do přítelovy ruky ještě pevněji. Strach, který se usídlil v jejím pohledu, ho zlomil. „Ale,“ na chvíli zaváhala. „Mám lepší nápad.“ I když nečekal žádný nápad hodný Nobelovy ceny, dal jí šanci…

„Udělejme si selfie u tabule obce a můžeš si udělat zářez nad,“ zdvihla ruce a do vzduchu nakreslila uvozovky, „postelí. Další úkol splněný.“

„A nebojíš se, že bychom na té fotce měli i ducha?“ dobíral si ji. Kristýna uraženě pustila jeho dlaň a vyrazila dopředu. Téměř jí nestačil. Doběhl ji až těsně před vchodem do bytovky. Letmo se podívali jeden na druhého. Rukou naznačila, že bude svého partnera následovat.

„Donedávna ses prala za emancipaci,“ trhlo mu koutkem úst, ale do omlácené budovy vstupovali beze slova. Světlo z venku mírně osvětlovalo prostory uvnitř. Stíny, které vrhaly jejich postavy, je provázely a někde překrývaly špínu, která se roztahovala nejen po podlaze, ale i na stěnách. Hned v přízemí našli několik kartónů, které tu pravděpodobně v sutinách zanechali dočasní obyvatelé.

„I tady je zákaz vstupu,“ s úšklebkem na rtech přečetl zkomolený červený nápis na bílé popraskané desce.

Obrátila oči. „Tohle napsal někdo nesvéprávný a negramotný. Prosím, páni mají přednost.“ Něco zapraskalo pod podrážkou a nebýt Petra, sesypala by se na zem.

„Sklo,“ vylekaně vřískla. „Dej ho pryč!“ Uskočila tak, jako by jí střepy propíchly boty a způsobily neskutečnou bolest.

V momentě sklo odkopl. Věděl o jejím panickém strachu ze střepů, od té doby, co se mu talíř vysmekl z rukou, hned první den jejich společného bydlení. Ze začátku její paniku vůbec nechápal, ale když se to opakovalo, všude tam, kde létaly drobné úlomky, věděl, že její hysterické scény jsou opravdové. Nehrála je.

„Baterku,“ natáhl k ní ruku. Přesto, že byla odhodlaná nepustit ji, neochotně mu ji podala. Stejně se musí soustředit na to, co má pod nohama.

Zasvítil na jakési vědro, které stálo v místnosti bez okna. „Hledáme nádobu, nezapomeň,“ upřesnil důvod, pro který na ni zasvítil, přesto že se ho na nic neptala. Oba zpozorněli, když zaslechli nějaké šustnutí, jako když se lem příliš dlouhého kabátu ve spěchu otře o podlahu. Pomalými kroky vycházeli z malé místnosti. Tlukot srdcí se odrážel od prázdných stěn. Před očima jim přeběhla černá kočka.

„Kristovy rány, odcházím!“ vřískla Kristýna, jen co si uvědomila, že jí ještě stále nehrozí žádné nebezpečí a má čas utéct.

„Nedělej paniku, vždy se dá všecko rozumně vysvětlit. Byla to jen kočka!“ Slovo jen záměrně zdůraznil, jakoby víceméně přesvědčoval i sám sebe.

„Prý tu našli tři mrtvé ženy,“ naléhala dále. Neměla co ztratit. Nechtěla tu strávit ani minutu navíc. „Chtěli jejich krev pro…“ nestihla dopovědět, protože ji přerušil.

„Přestaň s těmi báchorkami! Oběma nám to znepříjemňuješ. Myslel jsem, že se ti to bude líbit. Místo toho vytahuješ tři sta let staré povídačky starých lidí!“

„Kvůli něčemu vznikly, nemyslíš?“ Jeho pohled ji zmrazil.

„Jestli chceš, počkej na mě v autě. Určitě jsme už na dosah.“

„Zapomeň na to, že budu sama,“ nevěřícně zakroutila hlavou. Také ona měla tuto hru ráda. Navštívili díky ní zajímavá místa nejen na Slovensku, ale v celé Evropě, ale z duše nenáviděla všechny ty prostory, která dýchaly něčím, co jí nahánělo strach. Krvavé Šenky díky jejich pověsti vyhodnotila jako nejděsivější. „Péťo, ty jsi říkal, že geo se spojuje se zemí. Proč jsme tedy vešli do této budovy?“ změnila taktiku. Šla na něho medovým hlasem. Všimla si, jak zaťal čelist, otočil se na patě a směřoval k východu. Bylo zbytečné připomínat jí, že ještě před chvílí o procházce přírodou nechtěla ani slyšet. Opět dosáhla toho, čeho chtěla.

„Tak hledej v okolí, nepřehlédni nic, co by mohlo třeba jen trošku připomínat úkryt. Nezapomeň, nesmí na to pršet, nikdo by nechtěl, aby předměty zmokly.“

Slunce se už dotýkalo kopce, před kterým se vyjímal les, který ho přitahoval už na začátku. Mají maximálně hodinku, potom se hledání tmou ještě víc zkomplikuje. Nerad by se vzdal a odešel domů s prázdnýma rukama. Možná měl opravdu radši na tohle dobrodružství vzít jednoho z kamarádů. Ženská zbytečně vymýšlí hlouposti. Všiml si, jak Kristýna cpe ruku do nějaké díry v zemi. Najednou se její vřískot ozýval celou osadou.

„Co ječíš?“ doběhl k ní, klekl si na kolena. Nedbal, že si je zašpiní od trávy.

„Je… Je tam,“ dostávala ze sebe vyplašeně. „Je mrtvá.“ Ruce se jí třásly jako při zimnici.

„Kdo je tam?“ sehnul se, svítil baterkou do díry, která mohla mít délku i půl druhého metru, na konci se klikatila. Vypadala jako původní základy nějaké budovy.

„Kočka… Je tam mrtvá kočka,“ zašeptala. S nepřítomným pohledem vypadala jako chvíli před zblázněním.

„Kočka? A kvůli kočce děláš cirkus?“

„Strčila jsem do ní prst. Je to zdechlina!“ znechuceně si otírala zašpiněnou ruku o trávu.

„Tak si vytáhni dezinfekční kapesníčky a pořádně se umyj. Normálně jsi mě dostala.“ Přiškrceným hlasem vydal zvuk podobný smíchu. „Bál jsem se, že jsi skutečně něco našla.“ Petr se postavil a oprášil si zašpiněná kolena. Podíval se před sebe a všiml si místa, kde se kdysi muselo vcházet do starého sklepa u hospody, o které si i on něco na internetu přečetl.

„Myslím, že jsem našel, co jsme hledali.“ Od vstupu do sklepa je dělilo možná deset větších kroků. Kristýna okolo sebe rozházela všechny použité dezinfekční kapesníčky. Touha po odhalení místa ho hnala vpřed, a tak na ni nečekal.

„Zapomeň na to, že je před odchodem posbírám. Jsou na nich zbytky zdechliny.“ Všechny ty bílé kousky jednoduše obešla a rozběhla se za Petrem. „Varuju tě, jestli tam nebudou ukryté věci, které hledáme, beru klíče, sednu do auta a nechám tě tu. Hledej si to pro mě za mě až do příštího roku!“ Postupovala pomalu za ním. Nesnášela stísněné prostory. Také to byla jedna z jejích fobií. Ale tuhle měli s Petrem společnou. Kristýna byla drobnější, a tak předpokládala, že ji bude chtít přesvědčit, aby vstoupila první, když bude vchod nižší nebo zúžený. Ale po adrenalinových zážitcích s těmi prokletými kočkami už riskovat nebude. Nepřesvědčila by ji ani žádost o ruku, na kterou čeká už dva roky.

„Je tu zámek,“ zamumlal Petr a posvítil si na dveře baterkou.

„Tak tam určitě nebude nic ukrytého. Předměty se přece nikdy nezamykají,“ nahlížela příteli přes ramena, aby se přesvědčila, že se nemýlí.

„To je teda postřeh,“ rýpl si tentokrát on. Chtěl trošku odlehčit napjatou situaci. „Podrž to světlo, možná je to jen naoko zavřené.“ Zahýbal starým zámkem a ten se bez nejmenšího použití síly po jednom cvaknutí otevřel. Petr odsunul rezavou závoru a jemně zatlačil na nedbale stlučené dřevěné desky, které měly připomínat dveře. Ovanul je zápach zatuchliny. Nápadně mu připomínal sklep u dědečka a babičky, který, když byl dítě, používali na uskladňování a přezimování brambor a jablek.

„Jsme v cíli,“ byl na sebe hrdý. „Jdeš první?“ Opět jen provokoval. Věděl, že zážitků má pro dnešek dost.

Přešel dva kroky a světlo baterky namířil do místnosti a tehdy ji uviděl. Nehybně ležela na zemi a měla daleko k přízrakům, o kterých Kristýna četla. Krátké červené šaty se jí vlnily kolem obnažených stehen. Všiml si očka na samodržících silonkách na nepřirozeně vykroucené noze. Podvědomě natáhl ruku, aby zabránil své přítelkyni vejít. Udělalo se mu špatně. Couvl. Potom ještě o jeden krok. Kristýna vylekaně cupitala ven.

„Zavolej policii,“ zařval. V očích ho něco štípalo už od začátku. Až teď konečně uměl původ zápachu identifikovat. Nebyly to zbytky zimních zásob, ale pach hnijícího masa, plíseň nebo něco, co mu nápadně připomínalo vápno.

„Co tam je? Petře, co tam je?“ vyplašeně na něho křičela, třásla mu ramenem.

„Žena. V tom sklepě je mrtvá žena,“ roztřesenýma rukama vyndal telefon. Snažil se vytočit sto padesát osmičku, ale telefon ještě stále neukazoval ani jen náznak signálu. „Pojďme,“ rázně rozhodl. Popadl Kristýnu za ruku a vlekl ji k autu tak rychle, že téměř nestačila s dechem. Až když si oba sedli do auta, nadechl se zhluboka, jakoby mu právě vzduch v plicích měl pomoci uklidnit se. Zamkl auto. Ještě stále se třesoucíma rukama vytáhl klíče a pokusil se otočit tím největším v zapalování. Rozjeli se.

„Sleduj signál,“ procedil přes zuby.

Kristýně se po tvářích kutálely slzy, ale tentokrát nekladla zbytečné otázky, nečastovala ho výčitkami, že si dobrodružství vybral sám. Civěla na mobil a potom přes okno a znova na mobil. „Už,“ zašeptala, když se dostali pár metrů za ceduli vesnice. Petr jí vzal telefon z rukou a opět vytočil trojmístné číslo. Po třetím zazvonění pevným hlasem řekl: „Našli jsme mrtvou ženu.“ Napětí v autě se dalo krájet. Jeho přítelkyně bezduše zírala do prázdna, ale podvědomě se soustředila na každé slovo, které mu vyšlo ze rtů. „V Krvavých Šencích. Samozřejmě, počkáme na vás.“

O PĚT LET POZDĚJI

I.

„Mám to!“ vykřikla uznale sama pro sebe Rebeka Zimová, jen co zavřela dveře auta. Jako psycholožka s několikaletou praxí předpokládala, že klienta přesvědčí, ale francouzské vedení bylo tvrdším oříškem, než si zpočátku myslela. Provětrali ji z každé strany, zajímala je nejen fakta, ale také detaily. Nezaskočili ji ani tříhodinovou diskusí k produktům, které se jim rozhodla představit. Otázky padaly z každé strany a ona jim velmi přesvědčivě čelila. Milovala svoji práci. Stačilo by, kdyby si vzali jeden z produktů, ale oni se předběžně rozhodli vzít si všechny tři. Takhle si zabezpečí nadstandardní příjem, ale hlavně zaměstná hlavu. Musí. Jinak ji vzpomínky opět stáhnou, a to nesmí dovolit.

Když vyjela z města pod Urpínem na rychlostní silnici, zalovila v kapse moderního černého kabátu a vytočila číslo s nejčastější frekvencí volání.

„Čekám jen dobré zprávy,“ ozvalo se přívětivě. Podvědomě se její rty zvlnily do úsměvu.

„Nic jiného jsem ti ani říct nechtěla. Dostala jsem ten projekt. Lépe řečeno, všechny tři.“ Představila si, jak v kanceláři přistoupí k oknu a zahledí se na centrum města pod sněhovou přikrývkou. Přesně věděla, že telefon drží v pravé ruce, zatím co levá zabloudila do kapes černých kalhot, které ji ještě ráno přinutil přežehlit.

„Šikovné děvče,“ řekl polooficiálně. Na chladné pochvaly byla zvyklá. Lukáš Kováč je měl zažrané hluboko v krvi. Jako vysokoškolský pedagog nepřekypoval emocemi. Hlavně ne pozitivními. A chvalozpěvy, když se jí něco podařilo, nezažila. Právě v tom se skvěle doplňovali. Ona občas zapomněla, že žije se sucharem, on si občas nepřipouštěl, že ho má díky své profesi pořádně prokouknutého.

„Čekám odměnu. Podle možností sladkou,“ medově zapředla. Představila si, jak jí přejíždí prsty po zátylku a následně ji vášnivě líbá, jako na začátku jejich vztahu. Ty časy byly ale nenávratně pryč, proto ji popíjení horké čokolády v příjemné kavárně uspokojí o mnoho víc. „Skočíme do Music café?“

„Tak sebou hoď,“ v telefonu kromě jeho hlasu zaslechla ještě další. Ženský. Někdo vešel. Podívala se po očku na hodiny. V tomto čase je zvyklý mít konzultace.

„Nenech je čekat, ještě si to s nasáváním vědomostí rozmyslí,“ zahnala představu mladé studentky v ultrakrátké minisukni. Ještě si příliš živě pamatovala zbraně, které s Karin nejčastěji během studia využívaly. Ty další byly přísně tajné a výlučně jejich. Přesně věděly, jaké pózy jejich záměry prozradí, jak se nemůžou smát, aby byly jednoduše odlišitelné.

„Musím končit. Dávej si pozor a ozvi se, až budeš přijíždět do Trnavy. Vyzvednu tě na firmě.“ Jako vždy praktický, jako vždy bez zbytečných sladkých řečí. Už zapomněla, jak chutná. Přidala zvuk na rádiu, a kromě cesty stíhala sledovat zasněžené kopce, které se prolínaly s rovinou, čím víc se vzdalovala od Bystrice.

Rekapitulace dnešního dne způsobila, že se začala soustředit na cestu až tehdy, když si všimla ostrých červených brzdových světel auta, které ji předjíždělo zleva. Bezohledně se zařadilo před ni. Automaticky dupla na brzdu a úspěšně se vyhnula nepříjemnému smyku i srážce. Intenzita sněžení se stupňovala. Výhled na cestu se zhoršoval.

Kousek před Nitrou blikala na signalizačních tabulích upozornění na kluzký povrch vozovky. Už jen pár desítek kilometrů a bude ve firmě. Odevzdá kolegovi služební auto, aby zítra nemusela pospíchat do práce. A pak zavolá Lukášovi. Než Lukáš dorazí, poreferuje šéfce o obchodu, ke kterému už postačí jen dotáhnout smlouvy. Úspěch ji hřál na srdci. Ještě mnohem více ji ale těšilo, že má hromadu práce, která ji plně zaměstná na nejbližší dva až tři měsíce. Překoná nejkritičtější období. Psychologické profily, třistašedesátistupňová zpětná vazba, participace při náboru zaměstnanců, bude to skutečně pestré. Navíc slíbila nějaké studentce, že jí pomůže s výzkumem do disertační práce. Spojí příjemné s užitečným. Z rádia se ozval hlas jejího oblíbeného moderátora. Sliboval novinky z cest, automaticky zvýšila hlasitost.

„Pro kamiony je uzavřený horský přechod Donovaly, Šútovce a silnice první třídy číslo šedesát čtyři na úseku Nitrianske Pravno – Fačkovo sedlo. Pozor si dávejte také na ostatních horských přechodech, kde rychle namrzající vrstva nového sněhu způsobuje náledí. Rychlostní silnice R1 je kvůli vážné nehodě mezi Nitrou a Seredí neprůjezdná. Buďte opatrní, policie odklání dopravu přes Hlohovec, po silnici ve směru na Rišňovce. A teď si pustíme něco, co vám zpříjemní…“ Rebeka naštvaně ztišila rádio, jako by právě ono mohlo za to, že se jí cesta domů značně protáhne. Nepotřebuje zpříjemnit cestu. Doufá, že alespoň jeden den přijede z práce normálně. Nervózně plácla do volantu. Ze sedadla spolujezdce vzala telefon. Zavolá Lukášovi, že se zdrží více než předpokládala. Mohl by na ni počkat ve městě. Nešikovně vytočila jeho číslo, ale nikdo to nebral. Zklamaně hodila telefon do přihrádky vedle řadicí páky.

Auta před ní zpomalila tak, že musela podřadit rychlost. Po několika metrech opět. Všichni podle pokynů příslušníků policejního sboru opouštěli rychlostní silnici. Možná se jí uniformovaných mužíků zželelo. V takovém nečasu by ani psa ven nevyhnal a oni musí řídit provoz. Ale po zkušenostech, které získala před pěti lety, je pomyslně všechny hodila do jednoho pytle. Na něj nalepila nálepku – nemožní. Opět podřadila a slimáčím tempem opouštěla silnici, která jí slibovala poměrně rychlý dojezd. Následovala auta před sebou podle pokynů dalšího mladého muže v zelené reflexní bundě. Až tehdy jí to došlo. Cesta, kterou ji policie naváděla, byla právě tou cestou, po níž už nikdy v životě nechtěla jet. Vyschlo jí v puse. Sevřela volant tak silně, že jí až zbělely klouby. Cítila, jak se celá chvěje.

„Pojedu za ostatními, v hustém provozu se mi nemůže nic stát,“ utvrzovala se nahlas. „Je to jen blbá cesta,“ zakousla se do rtu tak silně, že v ústech pocítila chuť železa. Silně sešlápla plyn, auto nejdříve chytilo mírný smyk, ale vzápětí se na silnici ustálilo. Čeká ji zkouška odvahy. Neví, jestli je až tak odvážná. Únor. Jak se tehdy vraceli? Mohla tam ležet i dva měsíce. Čas smrti se nedal přesně určit, kvůli zimě, která tělo udržovala v původním stavu a kvůli vápencové půdě…

„Čert aby to vzal! Do pekla i s nespravedlivým světem,“ po pravé straně míjela restauraci, ve které se byli s Lukášem ohřát na čaji. Nalil do ní horkou slepičí polévku, kterou i tak na tom prokletém místě celou vyzvracela. Čím víc se přibližovala, tím více se jí zvyšoval tep. Těžce se jí dýchalo. Rozepnula si všechny knoflíky na kabátě, odepnula bezpečnostní pás. Jediným tlačítkem vypnula topení. Pootevřela si okno. Ledovýma rukama sevřela silně volant. Potřebovala vzduch. Čerstvý vzduch. Potřebovala se zhluboka nadechnout.

Už jen pár metrů ji dělilo od tabule, která označovala část Lehoty, kterou z duše nenáviděla. Rádio v autě ztratilo signál. Ničil ji šum, který se ozýval z reproduktorů. Udělalo se jí nevolno. Věděla, že musí okamžitě zastavit nebo se stane neštěstí. Stejně tak věděla, že nemá fyzický problém, že je to trauma, které nedokázala překonat. Tohle místo na ni dýchalo smrtí, která měla Karininu tvář. Psychická bolest je mnohdy horší a hůře léčitelná než ta fyzická. O tom věděla svoje, ale absolutně to nedokázala kontrolovat. S třesoucí se rukou stiskla výstražný trojúhelník, ale nakonec ho stiskla impulsivně ještě jednou a rozhodla se, že nebude v tom nečasu zmatkovat a zastavovat auto na krajnici. Natáhla se na sedadlo spolujezdce pro tašku a hledala v ní. Zrak upírala před sebe.

„Všechno je v pořádku. Nebudu se tam koukat. Budu sledovat jen cestu. Nic jiného, jenom cestu,“ mumlala si pod nos mezi doušky perlivé minerálky, kterou si osvěžila rty.

„Všechno je v pořádku,“ opakovala si stále dokola, zhluboka se nadýchla. Napočítala do pěti a všechen vzduch vydechla.

Zopakovala si to ještě dvakrát. Dechové cvičení na snížení stresu radila všem svým klientům. Ne vždy však zabíralo podle jejích představ a studií, praktikovaných na vybraných vzorcích lidí v krizových situacích. Když se trochu uvolnila, přivřela okno, aby nenastydla. Po tolika letech ještě stále potřebuje využívat rady psychiatra, jehož pomoc vyhledala, když sem zavítala poprvé. Po tolika letech ji vzpomínky spalují. Zamrkala. Obraz Karin před autem zmizel…

***

„Měla by sis jít lehnout, ráno brzy vstáváš.“ Lukáš se zapřel o sedadlo kancelářské židle, na které Rebeka seděla celou svou vahou. Pevnými rameny se opíral o její tělo a nasával vůni jejích vlasů. Navzdory slibům, že si spolu někam vyjdou, aby oslavili úspěšný obchod, jeli rovnou domů. Vyzvednul ji až něco před sedmou. Byla hodně rozrušená. Pohled vystrašené srny střídaly slzy, které se jí celou cestu kutálely po tváři. Na žádné otázky neodpovídala. Až po sprše, když k němu přišla na gauč, pohled upřený do prázdna, mu vyprávěla o své cestě domů. Pohladil ji po stehně, které jí vyčuhovalo zpod županu. Nic neříkal. Opakoval by se, jako milionkrát před tím, a ona by se uzavřela ještě více do sebe.

Její postoj ke smrti dvojčete mu naháněl strach. Jejich debata o Karin skončila pokaždé stejně. Rebeka se rozplakala, odehnala ho od sebe se slovy, že nikdy neporozumí poutu, které je spojuje. Několikrát ji upozornil, že použila přítomný čas. Potom se zavřela v pracovně a opětovně vytáhla ze zásuvky novinové články s fotografiemi z místa činu. Prohlížela si je znovu a znovu, dokud neusnula únavou.

„Půjdu,“ odtáhla se od něj, jako by jí byl jeho dotyk nepříjemný. Zklamaně se narovnal. Pyžamo se mu v rozkroku mírně nadouvalo. Jako vždy, když byla nablízku.

„Pojď teď, chtěl jsem…“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Sestra