MIRKA MANÁKOVÁ

Slzy

africké  lásky

NAŠE VOJSKO

2020

Copyright © 2020 by MIRKA MANÁKOVÁ

Translation © 2020 by LIBOR HLAVÁČEK

Cover and layout © 2020 by Q POINT

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1836-8

Neplač, že zapadlo slunce,

protože slzy ti zabrání

uvidět hvězdy.

ALBERT EINSTEIN

ČÁST PRVÁ

1. kapitola

Probudil mě brzy ráno maminčin kašel. Záblesk snu, ve kterém jsem si pochutnávala na vydatném chlebu a křupavém mase, nenávratně zmizel. Upírajíc svůj zrak na strop z hlíny jsem se zamyslela. Jaké by to asi bylo, kdybych stále jen snila? Navždy zmizela z kruté reality a ponořila se do světa fantazie? V čase spánku mě nic netrápilo.

Sny pro mě znamenaly jakýsi únik před bídou, hmatatelné v každém koutě našeho skromného domečku či ulice. Někdy jsem v nich letěla přímo do nebe, kde mě čekala hromada jídla a nápojů. Probuzení s prázdným žaludkem mě však pokaždé ubezpečilo, že sny netrvají věčně, že jsou jen jakýmsi zpestřením mého ubohého života. Se smutkem v srdci jsem musela přijmout fakt o skutečné podstatě života. Smála jsem se jen málo. K veselosti jsem totiž mnoho důvodů neměla. Znala jsem jen náš venkov, nic víc a nic míň. Spala jsem na staré zatuchlé matraci, kterou mi odněkud přinesl táta. Mnozí z vesnice se přišli podívat na moje královské lůžko, protože většina z nich spala jen na hlíně nebo v lepším případě na zvířecí kůži. Maminka se znovu rozkašlala, ale tentokrát trval záchvat mnohem déle. Protírajíc si oči jsem se posadila a vylekaně se zahleděla na ženu, kterou jsem bezvýhradně milovala. V žaludku mi to sice vyhrávalo, ale snažila jsem se to ignorovat. Víc mě zajímala máma. Potácela se kolem pece a roztřesenou rukou míchala něco v rezavějícím hrnci. Byl to jeden z nejlepších hrnců, jaký jsme měli. Jakýsi otcův přítel ho před pár roky koupil v Addis Abebě, prý ve velkém a bohatém městě, a daroval nám ho. V mých představách se to město nacházelo někde za řekou a říkala jsem si, že se tam jednoho dne musím dostat. Z řečí dospělých jsem se doslechla, že jinde je život mnohem lepší. Kašel nepřestával, ba právě naopak, zhoršoval se každou minutou, což mě znepokojovalo.

„Maminko,“ hlesla jsem.

„Kaylo, proč ještě nespíš?“

„Vzbudila jsi mě.“

„Nemáš hlad?“ zeptala se starostlivě.

„Mám.“

„Tak se najez.“ Dřevěnou vařečkou nabrala z hrnce do misky žlutou kašovitou směs. Potom si sedla na okraj matrace a položila mi misku do klína. Okamžitě jsem se na tu dobrotu vrhla. Od maminky mi chutnalo úplně všechno. Zaháněla jsem hlad a upírala na maminku ustaraný pohled.

V poslední době vypadala strhaně a utrápeně. Měnila se mi před očima. Už to nebyla ta usměvavá žena s kulatými tvářemi, překypující energií a humorem. Navzdory těžkému životu, který jsme vedly, se mě nejednou snažila rozveselit. Vyprávěla mi příběhy a hodně jsme zpívaly. Jenže v posledních týdnech ji trápil kašel. V noci se probouzela s horečkou a křičela na tatínka, aby jí pomohl. Ten však doma spával jen málokdy. Netušila jsem, kam chodí, a maminka neměla odvahu se ho na něco zeptat. Zlobilo mě to. Ani tuto noc nespal doma. Tatínek býval zaneprázdněný. Tvrdě pracoval celé dny na poli a mě trápilo, že se ani večer k němu nemohu přitulil a vyměnit si s ním pár slov. Dotkla jsem se vrásčité ruky a zahleděla jsem se do tmavých, unavených očí. Zdálo se mi, že v poslední době maminka velmi zhubla. Vyhlížela depresivně, a to mně na náladě také nepřidávalo. Asi si povšimla mého zmateného pohledu, protože vzala moji ruku do své a bříšky prstů mě pohladila po vysušené pokožce.

„Dceruško,“ povzdychla si, „už dál nemůžu.“

Vystrašeně jsem zamrkala víčky. „Co ti je, maminko?“

Mlčela. Její ruka se chvěla a mě napadlo, že má možná znovu horečku. „Neměla bys jít k doktorovi?“

Znovu si povzdechla. „Ach, dítě moje, doktor je odtud velmi daleko a nemůžeme si to dovolit,“ upřela na mě uslzené oči.

Zdálo se mi to, nebo se jí na čele objevily krůpěje potu? Rozbušilo se mi srdce a zmocnila se mě panika. Opravdu byla nemocná, velmi nemocná. Věděla jsem, že lékař je někde ve vedlejší vesnici, ale moji rodiče ho nikdy nenavštěvovali, protože na léky jsme neměli. Něco se ve mně pohnulo. Chtěla jsem pochopit, proč tam nemůže jít. Musí být přece nějaká možnost! Představovala jsem si, že půjdu vyhledat toho pána v bílém plášti a řeknu mu o maminčině problému. Snad ho přesvědčím, aby mi ty léky dal. Už mnohokrát jsem slyšela, že ti v nemocnicích mají zázračné ruce a dokáží najít lék na jakoukoliv chorobu. Už jsem se víc nemohla dívat na její utrpení.

„Musíš jít k doktorovi, velmi se o tebe bojím. Půjdu najít tátu!“ S pevným rozhodnutím vykonat svůj plán jsem se rozběhla pryč a popadla jsem přitom žlutý kanystr na vodu.

„Kaylo!“ uslyšela jsem mámin hlas za zády, ale neotočila jsem se. Jen co jsem vyšla z našeho skromného domku ze dřeva, hlíny a se slaměnou střechou, pocítila jsem první paprsky ranního slunce, dopadající na moje prosté hnědé šaty, které končily na úrovni špinavých kolen. Nestihla jsem si je večer umýt, protože jsem po celodenním putování padla přímo na matraci. Slunko pálilo, což svědčilo o tom, jaký horký den mě znovu čeká. Sucha naši vesničku trápila stále víc, a když přišel silný déšť, zničil všechnu úrodu. A tak práce mých rodičů na poli vyšla nejednou nazmar. Pomáhala jsem jim, jak se dalo, nosila jsem vodu, sháněla jídlo. Někdy se podařilo tátovi něco koupit, ale když se těch pár birrů rozkutálelo, musela jsem pomáhat žebráním. Proti mně kráčeli Abise a Eyob. Potěšilo mě, že je vidím.

„Jdeš pro vodu?“ zeptala se Abise. Černé vlasy se jí vlnily kolem chuďoučké tváře a na tmavé pokožce se vyjímaly bílé zuby. Eyob se sotva naučil chodit a už se vláčel po ulicích. Rozkošně se na mě šklebil a schovával se za sukni své starší sestry.

„Ano, ale ještě předtím musím vyhledat taťku, pomůžete mi?“ Tázavě jsem se na ně zahleděla, ale Abise záporně zakroutila hlavou.

„Nemůžeme,“ odvětila suše. Potom mě obešli a mlčky se vzdálili pryč.

Odměřený postoj Abise mě zarazil. Co jsem jí udělala, že je ke mně taková chladná? Zklamaně jsem za nimi hleděla. Po chvíli jsem si však uvědomila, že není čas na to zabývat se Abise. Musím najít tátu, aby pomohl mamince. Půjdu rovnou na pole, oznámím mu to, a potom odbočím k řece pro vodu, přemýšlela jsem cestou. Potkala jsem několik žen a mužů, kteří nesli na zádech svázané otýpky dřeva a slámy. Jenom se na mě usmáli a víc mi nevěnovali pozornost. Každý se tu staral jen sám o sebe, aby přežil. Když jsem se konečně dostala na místo, kde měl pracovat táta, nemohla jsem ho najít. Některé muže jsem neznala, jiné ano, ale tátu ne a ne zahlédnout. Až když jsem otočila k odchodu, jeden z nich mě oslovil.

„Ty budeš malá Kayla, že? Co tu hledáš, děvčátko?“

Muž, jeden z těch mohutnějších, což bylo u nás spíše výjimečné, se ke mně přiblížil. Nepoznávala jsem ho, ale on znal moje jméno. Cenil na mě zuby a měřil si mě zvláštním pohledem. Ani trochu se mi nelíbil. Měl oblečené uválené kalhoty a v rukou držel lopatu. Po nahé černé hrudi mu stékaly kapky potu. Horoucí slunce dávalo dospělým při práci zabrat už od časného rána.

„Hledám tátu,“ odvětila jsem.

Muž s ušklíbl, přeletěl po mně tím divným pohledem a já se otřásla. Proč se tak díval? Nelíbily se mi jeho oči, které se do mě jako by zabořovaly. Naháněl mi strach. Byl mladší než táta, ale ošklivý.

„Chlapi, viděli jste Zakira?“ obrátil se najednou na ostatní muže.

Jeden z nich ukázal směr, kterým ho viděl odcházet. Rychle jsem poděkovala a rozběhla se přes pole, abych se konečně zbavila těch upřených pohledů. Po celou tu dobu jsem na zádech nesla prázdný kanystr na vodu. Netušila jsem, kde je táta, ale zřejmě pracoval trochu dál. Pole bylo obrovské a on mohl být kdekoliv. Kráčejíc do kopce jsem si utírala pot z čela a myslela na maminku. Kdo jí pomůže, když ne táta? Chudera, tak se trápila. Zbystřila jsem sluch. Zpod kopce, na kterém jsem stála, se totiž ozýval jakýsi zvláštní zvuk. Nic jsem však neviděla. Opatrně jsem vykročila, abych se podívala blíž, jaké zvíře to tam tropí neplechu.

Nakonec jsem se rozhodla, že si lehnu na zem, a tak jsem se plazila jako had až do cíle. Nechtěla jsem toho podivného tvora vyplašit. S jistotou jsem věděla, že to není ani koza, ani kráva. Vystrčila jsem hlavu a překvapením otevřela ústa. To, co jsem viděla v trávě pod kopcem, mě šokovalo. Pode mnou se skvěl nahý černý zadek! Muž se staženými kalhotami ležel na jakési ženě a podivně se o ni otíral. Neobyčejně funěl a vrtěl zadkem. Ta žena měla zavřené oči a vzdychala. Rozbušilo se mi srdce. Co jí to ten chlap dělá? Nikdy jsem nic podobného neviděla, proto mě pohled na ně ohromil. Ba, dalo by se říci, že jsem se na to fascinovaně dívala s otevřenými ústy dost dlouhou chvíli. Všimla jsem si, že se muž o tu ženu otíral stále rychleji a ona vzdychala stále hlasitěji s nohama ovinutýma kolem jeho trupu. Potom ji políbil a pevně objal rukama. Zanedlouho zařval a zůstal na ní nehybně ležet. Naprosto ohromená jsem se postavila. V té chvíli se postavil i ten chlap, vytáhl si kalhoty a otočil se směrem ke mně. Tep se mi zrychlil na maximum, protože jsem hleděla do otcovy tváře! Clonil si čelo rukou před oslnivým sluncem. Udělalo se mi nevolno, když jsem si uvědomila, že ten divně funící muž byl můj otec. Ležel na cizí ženě a něco s ní dělal, ale já jsem netušila, co. Ale v koutku duše jsem cítila, že je to něco velmi zlého, protože tu ženu políbil. Ach, proč to jen udělal? Občas políbil mámu nebo mě a vysvětloval mi, že je to projev lásky. Tvrdil, že když někdo někoho miluje, tak ho líbá. Moji dětskou duši zranila myšlenka, že by otec mohl milovat i někoho jiného kromě mě a maminky.

„Kaylo!“ Šokovaně vytřeštil oči, když mě zpozoroval. „Co tu k čertu děláš?“

„Hledala jsem tě,“ oznámila jsem mu roztřeseným hlasem. Po tvářích se mi rozkutálely slzy. Bolelo mě, že ho netěší moje přítomnost.

Vyběhl ke mně na kopec. „Odkdy tu stojíš?“ V očích se mu zračilo zděšení. Proč byl tak vystrašený? Snad opravdu dělal té neznámé ženě něco zlého? Měla jsem v sobě tolik neznámých pocitů…

„Já… jenom chvilku,“ koktala jsem.

„Co jsi viděla?“

Polkla jsem naprázdno. Jak jen jsem mu to měla říct? Nevěděla jsem totiž, co přesně jsem viděla, a proto jsem si začala v myšlenkách formulovat vhodná slova.

„Kaylo, odpověz mi!“ zvýšil hlas.

„Políbil jsi tu… paní,“ propukla jsem v pláč. Byla jsem sice malá, ale ne hloupá. Velmi dobře jsem věděla, když někdo někoho políbí, tak ho má rád.

Otec se na mě nervózně zaškaredil, když vtom se za ním objevila ta žena. Až teď jsem si všimla, jak je pěkná a mladá. O mnoho mladší než maminka. Její čokoládová pleť se leskla v horoucím slunci a bílé zuby zářily v širokém úsměvu.

„Prosím tě, Kiaro, nech nás o samotě,“ zamračil se otec, jen co k nám přišla. Kiaře poklesly koutky úst a neochotně kráčela pryč. Nešlo si nevšimnout jejího nevraživého pohledu, který do mě zabodla, když mě obcházela.

„Dceruško,“ pohladil mě po vlasech, „a teď mi pověz všechno, co jsi viděla.“ Setřel mi slzy.

„Ležel jsi na té ženě a vydával jsi zvláštní zvuky.“ Dívala jsem se na něj a sledovala jsem jeho reakci. Prudce se začervenal. Nehledě na tmavou pokožku jsem v jeho tváři uviděla hanbu. Vložil si tvář do dlaní a povzdechl si. Nechápavě jsem na něj hleděla, zatímco on nad něčím úporně přemýšlel.

„Nikdy jsem neviděla, že bys něco takového dělal mamince. Proč ses o tu paní tak divně otíral? Bála jsem se, já… myslela jsem, že je tam nějaké zvíře.“

Táta mě prudce objal. „Kaylo, mrzí mě to, neměla jsi to vidět,“ zašeptal mi do vlasů.

„Ale proč?“

„Víš,“ začal váhavě, „jsi ještě malá na to, abys to pochopila.“

„Ale já vůbec nejsem malá a chci to vědět!“ Trvala jsem na svém. Položil mi prst na ústa, aby mě umlčel. Jeho pohled ztvrdnul a já jsem věděla, že se chystá oznámit mi něco důležitého. Pokaždé, když se tvářil přísně, musela jsem poslušně poslouchat. Otec to měl se mnou složité, protože jsem se chovala jako divoška, co neustále vystrkuje růžky. Moje zvědavost a ostrý jazyk ho nejednou vyvedly z míry.

„A teď mě dobře poslouchej,“ zhluboka se nadechl, „to, co jsi dnes viděla, nesmíš nikomu říct, rozuměla jsi?“

Mračila jsem se. Hryzala jsem si ret a nepokojně přešlapovala z nohy na nohu. Táta byl sice přísný, ale jinak dobrý. Nikdy mě neudeřil, jenom mě rázně napomínal a já jsem fascinovaně poslouchala jeho slova. Na rozdíl od jiných dětí, mnohokrát bitých svým otcem, ten můj byl hoden závisti. Milovala jsem ho a chyběl mi, protože mnoho pracoval a noci netrávil doma.

„Rozuměla jsi?!“ zvýšil hlas, když se nedočkal mé odpovědi.

„Ano, tati, ale…“

„Žádné ale! Zapomeneš na to, co jsi viděla, a klíčem si zamkneš ústa!“

Vyvalila jsem oči. „Ale, tati, když si zamknu ústa, tak už nebudu moct mluvit!“

Rozesmál se, když uviděl můj šokovaný pohled.

„To se jen tak říká, nemyslel jsem to doslovně, dceruško. Jen si nepřeju, abys o tom víc mluvila. Můžu tě ubezpečit, že jsem té ženě nedělal nic špatného, ale vysvětlit ti to teď nemůžu. Nesmíš to říct ani mamince, je ti to jasné, děvčátko?“

Dala jsem si ruce v bok a bojovně jsem se před něj postavila. Nelíbilo se mi to.

„Ale… proč jsi ji políbil?“

Povzdychl si. „Kaylo, mám Kiaru rád, proto jsem ji políbil,“ vysvětloval. Jenže mně to nestačilo, zvědavost mě nutila zjistit víc.

„A co maminka? Ji už nemáš rád? A proč nejsi v noci doma, tati?“ Dychtila jsem po pravdě. V zoufalství si vložil tvář do dlaní, ale trpělivost ho neopouštěla.

„Mám rád tvoji maminku, ale mám rád i Kiaru, rozumíš mi?“

Přikývla jsem.

„A proto to nesmíš mamince říct, protože by jí to mohlo ublížit. Nesnesla by, kdyby věděla, že mám rád i jinou ženu. Nesmíme jí ublížit, protože by byla smutná, a to není dobré,“ hleděl mi do očí, jako by se z nich snažil něco vyčíst. Lekla jsem se. Mamince jsem nechtěla ublížit za nic na světě. Vždyť už teď na tom byla tak špatně. „A v noci nejsem doma proto, že mám hodně práce.“ Když vyřkl tato slova, díval se do země.

„Ale kde potom spíš, tati? Už dlouho jsi nespal doma a maminka se tak trápí.“ Zaraženě na mě civěl a zdálo se, že nenachází slova. „Dost bylo otázek! A proč jsi sem vlastně chodila?“ Jeho přísný tón mě přinutil sklopit zrak. Raději jsem se přestala ptát.

„Chtěla jsem ti říct, že maminka je na tom velmi špatně. Má horečku.“

„Ach, tvoje máma je už dlouho nemocná. Všiml jsem si, že zhubla, ale copak nevidíš, jak se snažím, abych vás uživil? Víc dělat nemůžu.“

„Ale, tati, mohl bys ji vzít k doktorovi. Slyšela jsem, že ti strýčkové v bílých pláštích mají nějaké pilulky, které spolkneš a uzdravíš se,“ oponovala jsem.

Otec se nečekaně pousmál. „Jsi velmi moudré děvče, Kaylo, ale odkud ty to všechno víš? Nebyla jsi u doktora, co jsi na světě. Všechny nemoci jsi překonala levou zadní.“

„Řekl mi to Vigo,“ prohlásila jsem hrdě.

„A to je zase kdo?“

„Můj kamarád.“

„Kamarád?“ Zpozorněl. Uprostřed čela se mu vytvořily tři čárky, tak neúprosně se mračil.

„Ano, tati, kamarád. Má už dvanáct a chodí do školy. I já bych chtěla chodit do školy,“ poznamenala jsem smutně. Některé děti chodily do školy, ale ne všechny. V naší vesničce nás chudoba nutila přežívat, jak se dalo. Namísto učení se chodilo pro vodu, kterou jsme si nabrali do kanystru a nesli ji pak na zádech až domů. Někdy jsem také pomáhala na poli a okolo domu. Mou jedinou hračkou byla maminčina vařečka, se kterou jsem se učila správně zacházet. Sice jsem nechodila do školy, ale uměla jsem už leccos uvařit, nakrmila jsem kozy a vytrhala plevel. A to jsem měla jen osm roků.

„Toho svého kamaráda mi musíš představit. Nelíbí se mi, když se potkáváš se staršími dětmi, a už vůbec ne, když jsou to chlapci,“ bručel otec.

„On je dobrý, nikdy by mi neublížil,“ bránila jsem kamaráda.

„Ještě to tak. Ale dávej si pozor, děvče, a před setměním buď vždycky doma.“

„Tati, ale vždyť já nikdy nechodím ven po nocích, to přece víš.“

„Ať ti to nikdy ani nenapadne. Chodit venku v noci by mohlo být nebezpečné, a teď už běž, musím pracovat.“ Až teď jsem si všimla lopaty, pohozené kousek od nás. Otec ji vzal a vydal se na pole směrem k mužům, kolem kterých jsem procházela.

„A co bude s maminkou?“ rozběhla jsem se za ním.

„Co by s ní mělo být?“

„Nevezmeš ji k doktorovi?“

Otočil se ke mně. „Kaylo, doktor je odtud velmi daleko a léky si nemůžeme dovolit. Ale můžu ti slíbit, že hned, jak se naskytne příležitost, vezmu ji tam.“

Mlčela jsem. Věřila jsem tomu, že otec mě nezklame a udělá, co slíbil. Když jsme procházeli kolem mužů, kteří na nás už z dálky pokřikovali, obloukem jsem se vyhnula tomu ošklivému, co si mě tak zvláštně měřil, když jsem se ptala na otce.

„Ta tvoje malá bude jednoho dne pořádná kost,“ zaslechla jsem slova toho podivína.

„Drž hubu a víckrát to nevyslovuj!“ okřikl ho otec. Víc jsem neslyšela. Rozběhla jsem se pryč, abych mohla jít k řece pro vodu a co nejdříve se vrátit domů. Nechápala jsem, co ten chlap svými slovy myslel. Jen jsem zakroutila hlavou – a hodila to za hlavu. Jistě jen tak plácal, aby rozzlobil otce. Úplně jsem při tom všem zapomněla na hlad, který se mi začal znovu neúprosně

připomínat.

2. kapitola

Než jsem se dostala k řece, kromě hladu mě začala trápit i žízeň. Věděla jsem, že jíst nemusím, ale bez vody dlouho nevydržím. Otec mi vždycky připomínal, jak je v našem kraji důležitá. Bylo jí málo. Tím víc si jí všichni vážili.

„Když se nenapiju, zemřu žízní,“ běželo mi hlavou. Brzy ráno jsem si nedala ani hlt, protože jsem spěchala, abych hledala tátu. Neuvědomovala jsem si důsledky svého nezodpovědného chování. Na poli jsem se zdržela, unavilo mě to, a k řece jsem měla ještě daleko.

Sucho v ústech mě přinutilo kráčet rychleji, jen abych se konečně svlažila.

Po pár minutách jsem celá udýchaná přiběhla na místo. Zamrkala jsem při pohledu na ženy, které bosýma nohama v řece nabíraly vzácnou vodu. Každý po ní bažil jako po zlatu. Věru, tady ale zlato nemělo žádnou cenu a mnozí byli vděční za kousek chleba a hlt vody. Pokud by si někdo myslel, že řeka byla hluboká, tak by se velice mýlil. Bosýma nohama jsem do ní rovnou skočila a nesahala mi ani po kotníky. Obrovské horko a slabé deště způsobily, že nám naše milovaná voda chyběla stále víc. Dřepla jsem si, abych se mohla napít. Do dlaní jsem nabrala zázračnou tekutinu.

Ten pocit, když vám stéká dolů hrdlem a hasí žízeň, je k nezaplacení. Ano, napila jsem se rovnou z té řeky, protože jinou možnost jsem neměla. O vodovodních kohoutcích, které měli lidé ve velkých městech, jsme na venkově mohli jenom snít. V Konse nikdo nevlastnil vanu nebo vodovod. Bylo to pro mě něco nepředstavitelně vzdáleného, cosi, co jsem znala jen z rozhovorů dospělých. Když jsem uhasila žízeň, všimla jsem si úsměvů žen, které vedle mě dřepěly a nabíraly vodu do žlutých kanystrů. Přidala jsem s k nim a začala jsem plnit svůj kanystr. Věděla jsem, že dnes se sem budu muset vrátit ještě třikrát, protože voda nám do večera stačit nebude. Musela jsem se i já starat o to, abychom nezemřeli žízní. A hlavně teď, když maminka už nemohla. Zatímco táta pracoval na poli a maminka kolem našeho ubohého domečku, já jsem pomáhala všude, kde mě potřebovali.

„Naše Kayla, jaká je jen šikovná,“ promluvila jedna z žen a mile se na mě usmála. Vrátila jsem jí úsměv a co nejdůkladněji jsem uzavřela kanystr, aby z něho nevytekla ani kapka.

„Jak se má tvoje máma?“ pokračovala žena. Zdála se mi povědomá, ale nedokázala jsem si vzpomenout na její jméno.

„Je nemocná, paní.“

„To se občas stává,“ chápavě přikyvovala, „ale tvoje maminka je silná žena, určitě to zvládne.“

„Samozřejmě, paní, dělám, co můžu, abych jí pomohla.“ Vstala jsem a zdvihla kanystr naplněný vodou. Byl z těch menších, které nosily děti, dospělí měli o mnoho větší, ale i tak mi připadal těžký.

„Ahoj, Kaylo, můžu ti pomoct?“ Trhla jsem sebou, když jsem uslyšela známý hlas.

„Vigo!“ Doširoka jsem se usmála na skoro už dospělého kamaráda. Tehdy jsem ho tak vnímala, protože měl už dvanáct roků a učil mě mnoho věcí.

„Koukám, že mě ráda vidíš,“ zašklebil se.

„Ani nevíš jak, Vigo!“ výskala jsem. Vigo mi beze slova vzal kanystr a celou cestu mě doprovázel. Ulevilo se mi, že mi takto odlehčil a zbožňovala jsem ho za to.

„Kaylo, chybějí mi naše setkání,“ řekl a zdálo se, že to myslí upřímně.

„Maminka je nemocná, musím jí teď velmi pomáhat,“ postěžovala jsem si, aby pochopil důvod, proč se méně vídáme.

„Měla by jít k lékaři.“

„Já vím, ale jak se tam dostane? Je to velmi daleko.“

Vigo se na mě s lítostí podíval. Imponoval mi víc než ostatní chlapci v jeho věku. Ti chodili ve skupinkách a kolovaly o nich klevety, že kradou v sousedních vesnicích. Vigo se však odmítl přizpůsobit jejich taktice, a tak ho zavrhli. Zůstala jsem mu už jen já, umouněná, malá a střapatá, jenže jemu se nějak zalíbilo setkávat se se mnou. Nejednou se mi ti kluci vysmívali, že jsem jen usoplená holka, což mě dokázalo velmi rozzlobit. Nebála jsem se jich a drze jsem na ně zaútočila. Na to, že jsem děvče, jsem byla velmi odvážná, a ani banda mladíků nedokázala moji vzpouru zastavit. Vždyť oni vždycky začali a já jsem se jen nechtěla nechat urážet. Proto jsem na ně pokaždé házela kameny a křičela, že když mi nedají pokoj, zavolám otce. A toho znal opravdu každý.

Otec byl velmi moudrý a silný, vynikal nad ostatními, lidé ho brali jako vůdce vesnice. Měli před ním respekt a také na mě hleděli jinýma očima. Všichni věděli, že jsem jeho dcera a chovali se ke mně s úctou. Tedy kromě té smečky vandalů, kteří často ošklivě útočili nejen na mě, ale také na Viga. Dodnes netuším, kde se ve mně vzala taková odvaha vzdorovat jim. Naštěstí bděl nade mnou anděl strážný, protože nikdy mi žádný z nich neublížil.

Vigo mě doprovodil až k našemu domečku a po celou tu dobu nesl můj kanystr s vodou. Povšimla jsem si, jak mu pot stéká po čele a jak mě lituje, že mám nemocnou maminku. Měl ty nejtmavší oči, jaké jsem kdy viděla. Pocházel ze šesti sourozenců, zatímco já jsem byla jedináček. Když jsem už od nejútlejšího věku vyzvídala na mamince, proč nemám sourozence, pokaždé zesmutněla a odmítla se o tom bavit. Až později jsem se dozvěděla, že jsem čtvrtá a poslední, protože všichni moji sourozenci zemřeli ještě dříve, než se narodili. Snad proto pro mě Vigo znamenal tak mnoho. Pokládala jsem ho za bratra, kterého jsem nikdy neměla. Domů jsem dorazila až v poledne. Uvědomila jsem si, že jsem od rána nic nejedla.

„Musím běžet, maminka mě potřebuje,“ rychle jsem se rozloučila a vzala mu kanystr z jeho rukou.

„A přijdeš dnes na naše místo?“

„Budu se snažit,“ odvětila jsem, ale už jsem se na něj nepodívala, protože nohy mě hnaly k mému rodnému domu. Vždycky po večeři jsem byla zvyklá setkávat se s Vigem na konci naší ulice, kde jsme si sedli na kameny a povídali si. Ale stávalo se, že jsem nemohla přijít, anebo nepřišel on.

„Přinesla jsem vodu!“ zvolala jsem u dveří. Rozhlížela jsem se kolem sebe, ale maminka tam nebyla. Napadlo mi, že snad šla nakrmit kozy nebo oškubat slípku k večeři. Pohled mi spočinul na malém dřevěném stole, který otec vyrobil vlastníma rukama. Stál na něm velký hrnec a z něho se linula lákavá vůně. Bez váhání jsem se pustila do jídla a nepřestala jsem, dokud jsem neměla plný žaludek. Potom jsem se rozběhla hledat mámu. Těšila jsem se, jak jí povyprávím o rozhovoru s otcem a o tom, že udělá všechno pro to, aby ji dostal k lékaři. Myšlenky mě přivedly k tomu, co jsem viděla na poli pod strmým kopcem. Můj milovaný táta tam ležel na neznámé ženě a líbal ji. Jeho varování, že o tom mám mlčet, jsem brala úplně vážně. Ale mátl mě obraz s nahým otcovým zadkem a v uších mně zněly zvuky, které otec s Kiarou vydávali. Přemýšlela jsem, že bych o tom pověděla Vigovi. On mi jako starší a moudřejší kamarád vždy poradil.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVÁ