Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Cornelia Topf

Emoční inteligence pro ženy

Jak ji rozvíjet a využívat

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Podle německého originálu knihy Cornelie Topf Emotionale Intelligenz für Frauen, Gefühle und Intuitionen als weibliche Stärken einsetzen, vydaného nakladatelstvím Redline Wirtschaft, FinanzBuch Verlag GmbH v Mnichově, Německo 2008.

First published as „Emotionale Intelligenz für Frauen“ by Cornelia Topf. © 2008 by Redline Wirtschaft, Muenchner Verlagsgruppe GmbH, Munich, Germany. www.redline-verlag.de.

All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5516. publikaci

Překlad Bc. Natalie Vrajová

Odpovědná redaktorka Eva Modrá

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 192

První vydání, Praha 2014

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-5135-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Štěpán Böhm

ISBN 978-80-247-9223-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9224-8 (ve formátu EPUB)

O autorce

Cornelia Topf je již od roku 1988 samostatnou školitelkou, trenérkou a koučkou, úspěšnou autorkou několika bestsellerů a také jednatelkou společnosti metatalk v německém Augsburgu, zabývající se poradenstvím v podnikání.

Kontakt:

metatalk Kommunikation + Training

Dr. Cornelia Topf

Weichselweg 1

86169 Augsburg

Telefon: +49 08 21-70 48 82

e-mail: info@metatalk-training.de

Poznámka

Abychom vám co nejvíce usnadnili a zefektivnili práci s touto knihou, označili jsme důležité pasáže textu následujícími symboly:

✓ Tip

! Pozor, důležité!

STOP

Varování! Čemu se raději vyhnout

CVIČENÍ

Cvičení, úkol

PŘÍKLAD

Příklad

Předmluva s citem

Vědění je k ničemu. Člověk musí vnímat a cítit.

Stendhal

Jak se cítíte?

Je až neuvěřitelné, jak se k jedné prosté otázce může pojit tak ohromné množství různých emocí, jež otvírají dveře k našemu duševnímu bohatství. Pestrý citový život je na jednu stranu nevyčerpatelným zdrojem radosti, na stranu druhou však s sebou někdy přináší problémy.

Když jako poradkyně, trenérka, koučka, nadřízená nebo jen jako dobrá kamarádka mluvím se ženami, téměř bez výjimky skončíme u stinných stránek pocitů bez ohledu na to, od jakého tématu se náš rozhovor odvinul:

PŘÍKLADY

•„Jsem tak vyčerpaná – já už to dál nezvládnu!“

•„Už je to několik dní, co jsem se pohádala s…, ale pořád mě to ještě nepřešlo!“

•„Vždycky zabřednu do nepříjemných myšlenek, kterých se pak nemůžu zbavit a všude je tahám s sebou – domů, do rodinných vztahů, když jdu sportovat…“

•„Je deprimující být ženou v mužském světě.“

•„Jak se mám zbavit té své pitomé ostýchavosti?“

•„Ráda bych se prosadila, ale nechci při tom nikomu ublížit.“

•„Vím přesně, co bych měla udělat, jenže mi k tomu většinou chybí odvaha.“

•„Nemám zkrátka potřebnou sebedůvěru.“

•„Svou práci dělám dobře – ale zábava podle mě vypadá úplně jinak.“

•„Práce, partner, děti… Mám toho všeho už po krk!“

Asi byste ještě leccos doplnily, že? Není to zarážející? Naučily jsme se, jak se má žena v dnešní době oblékat, jak se chovat a komunikovat, jak má v zaměstnání vést, delegovat a prezentovat a jak si u nadřízeného vyjednat vyšší plat. Ovládáme všechny možné komunikační a manažerské techniky, jaké jen žena může znát – ale žádná metoda na světě nedokáže vyřešit jeden problém: naši emoční zátěž. A důsledky bývají vážné.

Když ženy, které jsou ve vedení prezentací podstatně lepší než jejich mužští kolegové, před zahájením prezentace řeknou: „Ale, to by přece zvládnul každý.“ Když ženy, jež jsou jednoznačně nejlepšími adeptkami na blížící se povýšení, odmítnou novou pozici s tím, že: „Nevím, jestli jsou mocenské hrátky ve vedoucích funkcích zrovna to, co bych chtěla.“ Když ženy, které před úkolem, jejž by zvládly levou zadní, o sobě začnou pochybovat: „Zvládnu to vůbec?“ Když ženy za stejnou práci stále dostávají o 15 až 30 procent méně peněz než muži, a to jen proto, že je jim trapné žádat o zvýšení platu tak často jako oni – pak tu máme problém, který žádná manažerská strategie nevyřeší. Nejedná se totiž o zádrhel technického, nýbrž emočního rázu.

V literatuře i v dalším vzdělávání je toto téma značně opomíjeno (neboť žijeme v mužském světe a muži své pocity často vůbec neřeší). Kam se člověk podívá, všude se mluví jen o nejrůznějších metodách, nástrojích a návodech. Koho ale zajímají emoce, které všechny ty úžasné záměry, myšlenky, cíle a techniky dennodenně maří? Nás. Po přečtení poslední stránky naší expediční výpravy do vnitřního světa emocí:

•Již nebudete obětí, nýbrž partnerkou svých pocitů.

•Dokážete během vteřiny přeměnit zábrany v konstruktivní pocity.

•Budete se umět zbavit emočních strašáků, které se vám čas od času uhnízdí v hlavě.

•Budete zažívat podstatně méně zlosti, zklamání a zoufalství.

•Dokážete i v největším stresu zachovat klid (budete-li chtít).

•Budete umět lépe zacházet s vlastními pocity i pocity druhých.

•Naučíte se lépe rozumět a odpouštět samy sobě.

•Budete se sebou vnitřně srovnané (možná se dokonce budete mít rády).

•Dlouhodobě budete mít lepší náladu, více motivace a větší šmrnc.

•Získáte sebevědomí a duševní sílu.

•Budete spokojenější samy se sebou, s vašimi blízkými, s Bohem i se světem kolem vás.

Co při těchto představách cítíte? Pojďme tedy začít.

1.Ven z emoční pasti

Člověk není zrozen pro zábavu, nýbrž pro radost.

Paul Claudel

Příliš měkké srdce

Skutečnost, že ženy jsou oproti mužům na trhu práce stále znevýhodněny z hlediska výše platu, společenského uznání, možností dalšího vzdělávání a kariérního postupu, je dostatečně známá. Napadlo vás ale někdy, že příčinou nemusí být jen nepříznivé okolnosti? Podívejme se na příklad z praxe.

PŘÍKLAD

Petra ví, že jako projektová manažerka by na mítinku měla věčného potížistu Honzu odkázat do patřičných mezí. Současně je jí ho ale líto – Honza momentálně řeší rodinné problémy. Proto ho Petra šetří. Po skončení mírně bouřlivého jednání jí ředitel oddělení, který byl rovněž přítomen, řekne: „Váš projekt pokračuje dobře, ale svůj tým absolutně nemáte pod kontrolou!“ Petra podle něj není „schopnou manažerkou“. Úspěšnost projektu přičítá způsobilosti týmu, nikoli Petřiným vůdčím schopnostem a odborným kompetencím.

Nejenže danou situaci vyhodnocuje chybně a Petře křivdí, ale především jí upírá zasloužené uznání. Při některém z dalších jednání o zvýšení platu nebo při rozdělování úkolů jí její domnělý nedostatek jistě pohotově předhodí. Petra může na vysněné povýšení na pozici produktové manažerky zapomenout a s hořkostí a zklamáním bude muset přihlížet tomu, jak některý méně kompetentní kolega získá funkci, která ve skutečnosti náleží jí.

Petra je v zaměstnání zcela evidentně znevýhodněná. A to i přesto, že má jednoznačně lepší vzdělání, odbornou způsobilost, řídicí schopnosti i celkovou bilanci úspěšnosti projektů než její mužští kolegové. Je poškozená – ne proto, že je žena, ale proto, že jako žena řídí, to znamená emotivně. A přitom časopisy pro ženy i knihy o managementu neustále vychvalují ženský přístup. Já a se mnou desetitisíce dalších žen jako Petra se samy sebe ptáme proč.

„Typicky ženský styl vedení“ je v Petřině případě dokonalý „vlastňák“ s rozběhem. Její znevýhodněné postavení získává doslova absurdní nádech, když se dozvíme, že Petra velmi dobře ví, jak vést kritický rozhovor či hromadnou diskuzi. Navíc ovládá všechny k tomu potřebné komunikační postupy a řídicí techniky, a to prokazatelně lépe než kterýkoli z jejích spolupracovníků, což ukazují i mnohé charakterové hry v manažerských seminářích.

! Co se týče dosaženého vzdělání, kvalifikace, úspěšnosti, odborných i řídicích kompetencí, má mnoho žen nad svými mužskými kolegy výraznou převahu. Jakmile však zavadí o své pocity, dostávají se často do podřazeného postavení.

Pro pracující ženy z toho vyplývá neslýchaná otázka: Měly bychom svým pocitům přestat věřit?

Ženy v emoční pasti

Ženy v zaměstnání (i jinde) nezřídka naráží na své pocity. Stává se to dokonce tak často, že mnohé chytré hlavy mají tendenci přicházet s všelijakými moudrými doporučeními. Řada knih a koučů například radí: „Některá rozhodnutí musí být promyšlená, jiná spontánní!“ Zní to rozumně.

Už jste to ale někdy zkoušely? Řídit se touto radou by v určitých případech znamenalo své pocity přehlížet. Petra by tedy musela své pochopení pro Honzu ignorovat a racionálně se rozhodnout, že ho zpraží.

Pokud se vám při tom sevře žaludek, mohu vám gratulovat k vaší emoční inteligenci. Opomíjet své pocity a řídit se jen hlavou a) vyžaduje obrovskou disciplínu, b) neprospívá zdraví a c) žádná žena to dlouho nevydrží (protože žít v rozporu se svými pocity stojí člověka neuvěřitelné množství energie a značně ho to emočně zatěžuje). Ženy jsou zkrátka vysoce emocionální bytosti. Po muži v Petřině situaci by také nikdo nechtěl: „Dej zkrátka na své pocity a pro dnešek Honzu ušetři.“ (Téměř) každý by si v takovém případě nejspíš poklepal na čelo!

Petra se tedy řídí svým instinktem. Ten jí ale radí špatně! Kdo to tvrdí? Co Petra doopravdy cítí? Soucit s Honzou. A co udělá? Když Honza narušuje jednání, zavře oči a zatne zuby. A teď otázka za milion: Jak jedno s druhým souvisí?

Pocity nejsou myšlenky!

Cožpak Petře její instinkt řekl: „Nestírej ho!“? Nikoli, řekl pouze: „Mám pro Honzu pochopení.“ Emoční inteligence v první řadě znamená: (Naučit se) rozlišovat pocity a myšlenky.

Nezaměňujte prosím pocity s jejich interpretacemi. Emoce vycházejí ze srdce, naproti tomu jejich výklad je výsledkem rozumové činnosti.

! Pocity vám téměř nikdy neříkají, co byste měly dělat. Pouze vám naznačují, co byste měly cítit.

Pocity jsou zde od toho, abychom cítily – proto se tak jmenují. Nenazývají se „rady“. To znamená, a to je dobrá zpráva, že se na své pocity můžete stoprocentně spolehnout. Pocity nelžou! K omylu dochází teprve tehdy, když je začneme nevědomky interpretovat. Důvěřujte svým pocitům, ovšem ne (vždy) myšlenkám, které na ně náš rozum nabaluje!

Petra postupně zjistí, že i když má pro Honzu pochopení, neznamená to, že ho nemůže usadit. Může s ním soucítit a zároveň přemýšlet, jak ho slušně, ale rázně vyzvat, aby spolupracoval. Nemusí se rozhodovat buď jen hlavou, nebo jen srdcem. Může poslouchat obojí, což ženám ve výsledku vyhovuje nejvíce, neboť tento přístup je autentičtější, ženštější a harmoničtější.

Oblíbené emoční pasti

Ve své podstatě je to, čím si ženy každý den procházejí, přece jen dost šílené. Většinou velmi přesně vědí, co by bylo dobré v dané situaci udělat, a nezřídka to umí lépe než přítomní muži. Přesto to ale neudělají, neboť se jim do cesty připletou emoce. Netušily jsme to už dávno?

Pocity jsou pro nás klíčem k úspěchu v zaměstnání i osobním životě – nikoli inteligence, zkušenosti, schopnosti nebo komunikační techniky. Když se však naše pocity, respektive naše výklady pocitů zblázní, ani ta nejúžasnější technika řízení nám nepomůže a my skončíme v emoční pasti. Není to nic výjimečného. Od účastnic svých seminářů jsem nasbírala několik příkladů:

PŘÍKLADY

•„Jakmile přijde kolega X s problémem Y, nedokážu s ním mluvit rozumně, okamžitě se děsně naštvu!“

•„Když můj nadřízený hovoří déle než dvě minuty s některou kolegyní, rázem znejistím a říkám si: Nekují tam spolu něco proti mně?“

•„Příšerně mě rozčiluje, když šéf nadržuje svým oblíbencům.“

•„Když mě kolega nepozdraví nebo je zamračený, okamžitě to vztáhnu na sebe a lámu si hlavu nad tím, proč se na mě zlobí.“

•„Partner mi závidí úspěch v zaměstnání.“

•„Když se mi přihodí něco nepříjemného a ostatní z toho mají škodolibou radost, hrozně mě to bolí.“

•„Neumím přijmout kritiku. Okamžitě ji vnímám jako osobní útok.“

•„Když má někdo vůči mně hloupé poznámky, jako třeba ‚naivní blondýna‘, vůbec nevím, jak zareagovat.“

•„Nevěřím si.“

Ve všech případech jde o situace, v nichž dotyčné velmi dobře vědí, jak by se měly zachovat, co by měly říct, co je třeba udělat. Jakmile se ale vynoří určité pocity, je jim to všechno k ničemu.

CVIČENÍ

Kdy své emoce obvykle přestáváte zvládat? Je-li to možné, zkuste si vybavit tři konkrétní situace, s nimiž budeme pracovat na následujících stranách:

Restrukturujte

Zatím jsme se seznámili s jedním způsobem, jak se vyhnout emoční pasti – (naučit se) rozlišovat mezi pocity a myšlenkami. V emoční inteligenci však stejně jako u řady dalších životních úkolů platí, že čím více nástrojů máte k dispozici, tím lépe pro vás.

Pojďme si tedy ukázat další techniku, jejímž cílem je uvést srdce a rozum v soulad. Vraťme se nyní k Petřině problému – samozřejmě při tom můžete myslet na své vlastní citové pasti. Jak byste tyto situace popsaly? Petra tu svou s Honzou charakterizuje takto: „Nedokážu zkrátka přenést přes srdce, že bych ho měla nějak srovnat.“

CVIČENÍ

Jak byste jednou větou popsaly své tři emoční pasti (viz výše)?

Petra si pozorně přečte, co napsala. Po chvíli přemýšlení řekne: „Vlastně je logické, že mi můj popis situace nedává žádnou jinou možnost, než Honzu chránit. Když něco nemůžu přenést přes srdce, nedá se s tím nic dělat. Mám totiž velké srdce.“ Nevědomky tak odhalila jedno tajemství úspěchu emoční inteligence – naše pocity a jednání nevychází ze situace jako takové, nýbrž ze způsobu, jakým ji popisujeme.

Petra se v emoční pasti ocitá nikoli proto, že by jí okolnosti nedávaly jinou možnost nebo že by měla tak dobré srdce, ale z toho důvodu, že situaci (podvědomě!) popisuje jistým způsobem. Tato souvislost nabízí jednu elegantní možnost – Petra si nesmí své pochopení pro Honzu zakazovat. Jak víme, potlačování pocitů vyžaduje nezměrnou dávku disciplíny a vnitřní síly. A navíc to nikdy nefunguje moc dlouho.

STOP

Přestaňte bojovat proti emocím, které vám nejsou příjemné. Nemá to cenu. Existují inteligentnější metody, jak je se s nimi vypořádat.

Jedním z nich je soustředit se nikoli na pocit, ale na vylíčení dané situace. Jelikož Petru její popis odsuzuje k tomu, aby byla zticha, pokouší se ho změnit. Znovu a znovu. Přibližně po desátém pokusu je s výběrem svých slov konečně spokojená. Nyní situaci podává zcela jinak: „Honzu absolutně chápu. Současně ale musím být efektivní vedoucí týmu. Myslím, že obojí se dá skloubit.“ To už zní mnohem lépe. Pro Petru to nepředstavuje takovou zátěž a nemusí to nutně skončit bezmocným mlčením. Dalo by se říct, že to tolik nezavání emoční pastí. Petra zůstává věrná svým přirozeným pocitům, a přitom jí nic nebrání v tom, aby Honzu jemně a kolegiálně usměrnila.

CVIČENÍ

Pokuste se pozměnit popisy svých tří situací a sledujte, jak se při tom přetváří vaše pocity.

Účastnice na seminářích někdy reagují téměř zděšeně: „Jak je to možné? Vždyť na mé situaci se přece nic nezměnilo.“ Vlastně jen pro popis zvolily jiná slova, a přesto vnímají (drobný) posun v kvalitě a intenzitě svých pocitů.

Obměníte-li popis nějaké situace, změníte tím svůj pocit a chování a vyhnete se emoční pasti.

Zázrak? Ne, restrukturace, neboli přerámování. To je název techniky z oblasti neurolingvistického programování, kterou ovládaly již naše babičky: „No tak, nedívej se na to tak pesimisticky.“ Náš způsob vidění, vnímání a citového prožívání situací můžeme změnit tím, že upravíme jejich popis, to znamená „vidíme je jinak“. To věděli již staří Řekové: Věci nikdy nejsou takové, jaké jsou, nýbrž vždy takové, jak je vnímáme, jak je chceme vidět. Měly bychom si dát tu práci a podívat se na ně z jiného úhlu – a ten pak tak dlouho experimentálně posouvat, vybrušovat a pozměňovat, dokud nebude lépe odpovídat dané situaci i našim pocitům. To je emoční inteligence. Do jaké míry je Petřin nový přístup inteligentní, ukazuje realita sama – Petra se nyní cítí lépe, Honza upřímně také (protože byl přátelsky a s porozuměním přijat zpět do týmu), a spokojený je nakonec i Petřin nadřízený. Pokud je to tak, jedná se z emočního hlediska o dobré řešení. Takže restrukturujte!

Proč ženy tak rády trpí

Postupy emoční inteligence, jako například restrukturaci, v podstatě každá žena zná. Řada nejlepších kamarádek již někdy někoho utěšovala: „Ano, je to hrozné, ale zkus se na to podívat z té lepší stránky.“ Také jste to mnohokrát říkaly/slyšely? A s dobrým výsledkem? Ne? Mám podobnou zkušenost.

! Ženy se často vůbec nepokouší emoční pasti vyhnout – dokonce ani když ovládají deset různých technik vyvinutých speciálně za tímto účelem a jejich nejlepší přítelkyně se může doslova přetrhnout, aby je z emoční propasti vytáhla.

Jak je to možné? Jsou všechny ženy v jádru masochistky? Samozřejmě že ne. Jen jsou zkrátka tím citovějším pohlavím. To sice víme, čistě teoreticky. Co to však znamená konkrétně, netuší většinou ani samotné ženy. Jedním z často přehlížených důsledků je pak skutečnost, že ženy instinktivně a podvědomě vnímají spojitost mezi emocionalitou a autentičností.

Ženy bezděčně uvažují: „Čím intenzivněji cítím, tím pravdivější je můj prožitek a tím opravdovější jsem i já.“

Právě z tohoto nevědomého důvodu ženy nechtějí restrukturovat, oddělovat pocity od myšlenek ani uniknout z emoční pasti. Naopak, dobrovolně se doslova utápí ve svých citových hlubinách. U mužů je to jinak.

PŘÍKLAD

Když je například zákazník neomalený a má nemístné poznámky na adresu obchodního poradce, ten si zpravidla pomyslí: „Zbláznil se? Co to má znamenat? No nic, pokračujeme dál.“ Zákazník je s něčím nespokojený – poradce se cítí trapně (rámec: „Udělal jsem chybu!“), restrukturuje situaci (změna rámce: „Zbláznil se?“), uleví se mu a vyhne se emoční pasti. Naproti tomu žena na jeho místě se o přerámování často ani nepokusí, vrhá se střemhlav do víru pocitů a postěžuje si kolegyni: „Vůbec nevím, co jsem řekla, že je tak nabroušený. Co ho tak rozčílilo? Mám mu zavolat a zkusit to nějak urovnat? A co mu řeknu, až se potkáme příště?“

To znamená, že se dál a dál noří do svých negativních pocitů a plácá se v emoční pasti. Také to rády děláte? No dobře, tak si tu koupel ve vlastních pocitech nerušeně užívejte dál.

✓  Ženy jsou citovější než muži – klidně si svou emocionalitu vychutnejte!

Neberte si servítky. Máte nějaké pocity? Ven s nimi! Vzepřete se, buďte hysterická, křičte, trucujte, jak se vám zlíbí, práskejte dveřmi, třískejte nádobím – cokoli vás napadne! Nejste muž, a nemusíte se tedy chovat jako on – všechno v sobě dusit a ve 35 letech skončit se žaludečními vředy.

Má to ale jeden háček – projevování emocí není v mnoha situacích běžného života vhodné, přiměřené, politicky korektní ani společensky žádoucí. Nebo jak řekla jedna koučka: „Jen velmi těžko můžu před svým nadřízeným propuknout v pláč anebo na mítinku mrštit hrnkem o zeď.“ V tom má pravdu. V některých okamžicích by žena měla (umět) držet své pocity na uzdě, oddělit je od myšlenek, nebát se restrukturovat – zkrátka, zapomenout na afektované výstupy a zůstat nohama pevně na zemi.

!  Vy, nikoli vaše podvědomé reflexy, byste měly rozhodovat o tom, zda se chcete utápět ve svých pocitech nebo ne.

Konec hysterčení!

Petra ví, že by se mnohdy raději neměla poddávat pocitům, ale dané situace spíše restrukturovat. Přesto však říká: „Někdy to na mě prostě přijde a já svým pocitům bez jakéhokoli odporu podlehnu.“ A když pak zase nějaký kolega začne dělat hlouposti, bude dělat, že to nevidí, a od vedení si vyslouží nálepku: „Typická ženská – není pro byznys dost tvrdá.“

V podobných situacích se Petra přílivu emocí neubrání. Někdy dokonce děláme scény před šéfem nebo v přítomnosti zákazníků, ačkoli moc dobře víme, že si tím dáváme vlastní gól. Občas bojujeme v prudkých debatách s knedlíkem v krku a slzami v očích, přestože je nám jasné, že nám emoce v danou chvíli nijak nepomůžou. Kolikrát nejsme celé dny schopné se s partnerem usmířit, protože se nám při tom svírá hrdlo, ačkoli si velmi dobře uvědomujeme, že on se svou socializovanou emoční poruchou vyjadřování ta správná slova nikdy nenajde. Čas od času nerestrukturujeme, i když víme, že volba nového rámce by v tu chvíli byla přesně tím, co potřebujeme.

V takových chvílích si přejeme, abychom se s instinktem, který nám našeptává: „Čím silněji cítíš, tím je to opravdovější!“ vůbec nenarodily, nebo abychom ho alespoň na chvíli mohly vypnout. Ale právě to my můžeme. Jde jen o to, nalézt to správné tlačítko. Tento vypínač má dokonce i své jméno – psychologové ho nazývají „identifikace“.

Cítit, nikoli ztotožnit se!

Představte si, že máte nějakého domácího mazlíčka. Špatná zpráva – právě zemřel. Co cítíte? „Jsem smutná, co jiného?“ zní nejčastější odpověď. Jste smutná? Skutečně? Uvědomujete si, že něco takového není fyzicky možné?

Jste žena. Měříte … cm. Máte … oči. Píšete … rukou. Taková jste každý den – ale smutná? To nejste vy! Je to jen pocit. A právě zde je ukryto jedno z největších tajemství emoční inteligence.

STOP

Máme tendenci ztotožňovat se se svými pocity. Nemáme pocity, my jimi jsme.

Psychologové zabývající se terapií přijetí a odevzdání (Acceptance and Commitment Therapy, ACT) tento jev nazývají „identifikace“. Aby zde nedošlo k nedorozumění – identifikace je nejúžasnější věc od objevení pocitů.

CVIČENÍ

Představte si první jarní prosluněný den po pěti týdnech pošmourného a deštivého zimního počasí. Vzduch je jako balzám, ptáci cvrlikají, sluníčko vás šimrá na nose a hřeje do obličeje. Protáhnete se, narovnáte, zhluboka se nadechnete a cítíte se znovu na patnáct!

Kdo se při této představě s chutí neoddá jarním pocitům, tedy plně se neztotožní, přichází o to nejlepší v životě (anebo je ten nešťastník muž). Tato osvěžující identifikace se promítá i do naší řeči. Říkáme: „Jsem šťastná!“ Neříkáme: „Cítím šťastný pocit.“

Problém se ztotožněním nastává u negativních emocí: frustrace, zklamání, ublíženost, samota, osamělost, deprese, pocit, že mě nikdo nemá rád, zlost, odmítnutí – která z nás by se s takovými emocemi chtěla ztotožňovat? Žádná, ale přesto to děláme. Neustále. Dostaneme se do afektu a zůstáváme v něm, nezvládáme pak nutnou restrukturaci a nedokážeme se toho nepříjemnému pocitu zbavit. Může za to skutečnost, že schopnost identifikace máme již od narození, ale nikdo nás nenaučil, jak si vytvořit odstup. Naučme se to tedy nyní. Pojďme se věnovat procesu odloučení od svých emocí, kterému se též říká disociace.

Disociujte

CVIČENÍ

Vzpomeňte si prosím ještě jednou na mrtvého domácího mazlíčka a na spontánní pocit: „Jsem smutná.“ Co při tom cítíte? Odkud ta emoce vychází? Jaké to pro vás je? Jste smutná? Řekněte si tedy:

•„Vnímám smutný pocit.“

•„Dělám smutno.“

•„Mám smutno.“

•„Ahoj smutku!“

•„Tak takhle to vypadá, když je člověk smutný.“

•„Zjevně se cítím takhle, když je mi smutno.“

Zajímavé, že? Váš pocit se s každou větou mění. Uznávám, některé věty jsou gramaticky děsivé, jiné znějí poněkud zvláštně. O to pozoruhodnější je, jak velký účinek mohou mít. Víme sice, že slova jsou mocnější než meč, a známe citát z Bible: „Na počátku bylo Slovo a to Slovo bylo u Boha a to Slovo bylo Bůh.“ Obrovská síla slov je kulturně-historicky dostatečně známá. Kde se ale bere?

Možná to uhodnete – uvedená slova mají takový účinek proto, že ruší nebo zmírňují identifikaci. Mají takzvaný disociační efekt. Se svým smutkem nad nebohým zvířetem se již neztotožňujeme ani se ho v sobě nesnažíme potlačit. Stále ho vnímáme, ale neutápíme se v něm. Nezatemňuje náš zdravý ženský rozum a nežene nás do emoční pasti, z níž se pak nedokážeme vysvobodit, ačkoli náš intelekt se bouří a protestuje. Neboli jak říkají zenoví buddhisté: „Nejsem svým pocitem.“

! Pocity vnímat a identifikovat se s nimi je obrovský rozdíl (zeptejte se jakéhokoli pacienta, který trpí bolestmi).

Další disociační technikou je exaktní popis emoce: Z jaké části vašeho těla vychází? Co pociťujete? Tlak, bodání, lehkost, tíhu…? Kde jsou její hranice? Jak se mění při nádechu, při pohybu?

Třetí metodou, jak si od pocitů vytvořit alespoň malý odstup, je projekce: Kdybyste svůj pocit mohly položit na stůl nebo umístit do prostoru, jak by vypadal? Jak by byl velký, jaký by měl tvar, barvu? Byl by strnulý, nebo by se pohyboval? Co by dělal, říkal?

! Lidé mají emoce, přičemž pod jejich tíhou často trpí. Emočně inteligentní lidé s pocity pracují a díky tomu jsou šťastnější, vyrovnanější a úspěšnější.

Dnes potlačíš, zítra ochoříš

Disociace je vynikající nástroj. Přesto však obvykle nedisociujeme, nýbrž potlačujeme. Například Petra v zaměstnání také ustavičně nepřetéká soucitem – jinak by se nevypracovala až na pozici projektové vedoucí. Popisuje: „Často si říkám: ,Zapomeň teď na pochopení a rázně zakroč!‘ Ale moc dobře mi při tom není.“ Proč ne?

STOP

Člověk, který své pocity ignoruje, potlačuje, odsouvá stranou, snaží se přes ně přenést, za to jednou zaplatí.

Někdy se nám to vrátí v podobě dalších, tíživějších emocí, zejména pocitů viny a výčitek svědomí. Potlačené emoce se pak s ještě větší intenzitou derou na povrch. Pokaždé, když v sobě Petra svou účast zadusí, cítí se špatně, provinile a krutě.

Jindy se vzniklý deficit projeví ve formě psychosomatických potíží (proto se tak jmenují). Opomíjená duše pak doslova zaútočí na naše zdraví. Psychoterapeuti mě ujišťují, že 90 % případů bolesti šíje a beder u žen má psychické příčiny: „Měly by si v sobě radši udělat pořádek, než pořád běhat po masážích.“ Občas se nerovnováha přetransformuje do únikového nebo návykového chování. Muži začnou pít nebo hrát či sázet. Ženy se oddávají nákupním orgiím, ládují se čokoládou nebo se pokouší utéct jinými způsoby, jež jsou všechno, jen ne zdravé, a problém potlačených emocí nijak neřeší.

Co nám chtějí pocity sdělit?

Že jsou emoce občas nevhodné, na obtíž, neužitečné – nebo prostě jen nepříjemné? Samozřejmě, že ano! Ale to přece neznamená, že bychom si jich neměly všímat! Zvláště když víme, jaké následky to může mít (viz výše). Zdravým přístupem k pocitům není monolog: „Neotravuj! Teď se to nehodí!“, nýbrž dialog: „Co mi chceš říct?“

✓ Tímto způsobem můžete vyzpovídat i všechny své příjemné pocity. Připravte se na silný prožitek, neboť jejich intenzita se tím vyšplhá do nebeských výšin. Nicméně zejména u tíživých pocitů může tato nevinná konverzační otázka přinést neuvěřitelnou úlevu.

Emoce totiž nebyly stvořeny jen pro naši zábavu. Z čistě biologického hlediska představují ucelený informační systém. Jsou nositeli informací. Jestliže jsou tato sdělení opomíjena, systém se vzbouří. Je to podobné, jako u jiné biologické informační soustavy – imunitního systému. Pokud dnes mávneme rukou nad šimráním v nose, zítra ráno se přihlásí o slovo znovu, tentokrát důrazněji a s rýmou.

Čeká vás překvapivé zjištění – jakmile pocitům dovolíte zprostředkovat informaci, „dají vám pokoj“, jak tomu někdo říká. Je to logické, neboť tím splnily svůj primární úkol – předaly nám sdělení a my jsme je vyslechly. Byly bychom hloupé, kdybychom tak inteligentní informační systém přehlížely!

In medias res: Romana

Na závěr kapitoly zkusme propojit nástroje, s nimiž jste se doposud seznámily, a vyzkoušejme si je na konkrétním příkladu.

PŘÍKLAD

Romanina emoční past dle jejích vlastních slov zní: „Jakmile přijde Marek s rozpočtem, jsem úplně nepříčetná!“ Od té doby, co pracuje na svých emočních kompetencích, je viditelně klidnější, za což je Marek ohromně vděčný. („Konečně na mě neštěká, když přinesu nějaká čísla.“)

Místo aby se Romana jako obvykle chytila do emoční pasti, využije nástroje, s nimiž jste se v této kapitole seznámily. Jejich pořadí je zcela libovolné: „Marek už zase otravuje s tím zatraceným rozpočtem! Já bych ho nejradši…! Moment, co je to? Pocit, oukej. Cítíš se mizerně a zuříš. (Romana disociuje, přičemž emoci vnímá a pojmenovává ji jako emoci, místo aby se s ní identifikovala.) To ale přece neznamená, že na něj musíš vyjet! (Rozlišení pocitu a jeho interpretace.) Co mi ten pocit chce naznačit? No tak, řekni něco! (Dožaduje se informace, jejímž je pocit nositelem.) Strach z ostudy? Co to má znamenat? Ááá, už to chápu – máš strach, že si Marek všimne, jak bídně jsi na tom s počty, že? Ano, tos mi chtěl říct. Díky za to! Takže tohle je můj strach – velmi zajímavý (opět disociace). Co tě v souvislosti s tím napadá? Prostě na Marka zamrkat a poprosit ho, aby ti ještě jednou vysvětlil, čemu nerozumíš. Za pokus to stojí. A ty sebeobviňující výčitky si klidně ušetři – s tvým talentem v oblasti poradenství rozhodně nevadí, když neumíš vypočítat výši příspěvku na úhradu fixních nákladů (Romana restrukturuje). A když už jsme u toho – nevšimla sis, jak rád tě Marek s těmi rozpočty obtěžuje? Vždyť pro tebe má slabost! Líbíš se mu! (Romana své přerámování dané situace dost přehání, ale dělá jí to dobře.) A ty si děláš hlavu se svým počtářským uměním! Dovol mi, abych se zasmála!“ A přesně to také udělá, zrovna ve chvíli, kdy přichází Marek. Ten si myslí, že její úsměv patří jemu, a do budoucna se místo ní natrvalo ujme všech složitých výpočtů – ne proto, že by ji chtěl dostat do postele, ale proto, že se k němu teď tak hezky chová.

Hezké, nemyslíte? Poté, co se Romanina emoční zdatnost zvýšila, necítí se lépe jen ona, ale i Marek. Navíc výrazně vzrostla jejich produktivita, stejně jako Romanina úspěšnost při výpočtech kvantitativních úloh. Emoční kompetence přispívají ke zkvalitnění pocitů a přinášejí úspěch.

Fitness centrum emoční inteligence

Ženy v určitých situacích s až nepříjemnou pravidelností zakopávají o své pocity. To se u vás nyní může změnit, neboť jste se v této kapitole seznámily se způsoby a prostředky, jak se vyhýbat emočním pastem.

CVIČENÍ

Představte si nějakou konkrétní citovou past, jíž byste se do budoucna chtěly vyvarovat. A nyní:

•Dejte svým pocitům i myšlenkám absolutně volný průchod a obojí zkuste popsat: „Teď cítím…“ a „Přitom si myslím…“ Již samotné oddělení pocitů a myšlenek vám nedovolí slepě a bez rozvahy udělat to, co vám našeptává vaše podvědomá interpretace pocitů – tedy spadnout do emoční pasti.

•Zamyslete se nad tím, jak jste situaci spontánně vylíčila. Popis si zopakujte nahlas nebo si ho zapište – neměl by být delší než jedna věta. Snažte se odhadnout, jaké důsledky z něj logicky vyplývají. Pokuste se situaci vystihnout ještě několika dalšími způsoby, dokud s výsledkem nebudete spokojeny a hrozba emoční pasti nebude zažehnána.

•Je-li váš pocit příliš silný a hrozí nebezpečí, že nadobro uvíznete v citové bažině, zkuste disociovat: „Aha, takže takhle to vypadá, když cítím…“ Popište emoci, co nejpřesněji to jde, a/nebo se ji pokuste „zhmotnit“ a teprve pak ji charakterizujte.

•Zeptejte se pocitu, co vám chce sdělit. Povídejte si s ním, zjistěte, co má za lubem. „Co mi chceš naznačit? Co se tím snažím říct sama sobě?“ Informace, kterou získáte, si važte a poděkujte za ni.

Shrnutí: Ven z emoční pasti

•Důvěřujte svým pocitům – pozor ale na myšlenky, které váš rozum k pocitům přiřazuje. Naučte se rozlišovat emoce a úvahy.

•Restrukturujte nepříjemné situace: Popište je jinak a sledujte, jak se při tom vaše pocity a myšlenky mění.

•Pokud se se svými pocity příliš ztotožňujete – disociujte!

•Ptejte se svých pocitů: „Co mi chceš říct?“

Table of Contents

O autorce

Poznámka

Předmluva s citem

1. Ven z emoční pasti

Příliš měkké srdce

Ženy v emoční pasti

Pocity nejsou myšlenky!

Oblíbené emoční pasti

Restrukturujte

Proč ženy tak rády trpí

Konec hysterčení!

Cítit, nikoli ztotožnit se!

Disociujte

Dnes potlačíš, zítra ochoříš

Co nám chtějí pocity sdělit?

In medias res: Romana

Fitness centrum emoční inteligence

Shrnutí: Ven z emoční pasti

2. Cítit se skvěle!

3. Poslouchej svůj vnitřní hlas!

4. Jak si zachovat silné srdce

5. Nejlepší ze všech pocitů

6. Práce musí být zdrojem radosti!

7. Osvoboďte se!

8. Silná a sebevědomá