Přeložila Věra Klásková

Poznámka překladatelky:

Veškeré citáty z knihy dona Miguela Ruize mladšího Pět stupňů

připoutanosti pocházejí z vydání, které vyšlo v nakladatelství

Knižní klub v roce 2014 v mém překladu.

Copyright © 2013 by don Miguel Ruiz, Jr.

Translation © Věra Klásková, 2015

ISBN 978-80-242-4878-3

Věnováno všem těm, které miluji.

ÚVOD

Člověk pozná, že je zamilovaný, když nemůže usnout,

protože realita je daleko lepší než sny.

DR. SeuSS

Jsem přesvědčen, že hlavním smyslem života je mít ze života radost. Pro mě to znamená bezpodmínečně přijímat sám sebe takového, jaký jsem. Když se život odvíjí bez námahy, nepodmíněná sebeláska mi umožňuje radovat se z každé chvíle života, plné hojnosti. Když mi to v životě začne trochu skřípat, nesnažím se vyvstávající překážky jen nějak přetrpět: na životní pouti jsme zkrátka jednou dole, jednou nahoře a já všechny tyto výkyvy vítám nepodmíněnou láskou k sobě a k lidem přítomným v mém životě – láskou, kterou vyjadřuji přijetím faktu, že doopravdy naživu jsem jen v tomto okamžiku. A dokud je život, možné je všechno.

Pravda je okamžik, kdy nám v srdci kvete nepodmíněná láska. Věta „Navzdory těmhle obtížím jsem hoden lásky k sobě“ je semínko, které vnáší světlo i do nejtemnější chvíle života. Vědomý vztah k sobě samému nám umožňuje rozhodovat, co je v každém okamžiku života pro nás pravda.

Přítomná chvíle – právě teď – pro nás představuje příležitost, jak něco změnit. Minulost už neexistuje. Rozhodnutí a volby, které jsme tehdy učinili, nás dovedly až sem a změnit už se nedají. o všech těch kdyby, měl jsem a mohl jsem sice můžeme hloubat horem dolem, ale nezmění se tím absolutně nic. A stejně tak neexistuje ani budoucnost. Následky činů, které děláme dnes, ještě nějaký čas nebude znát, což znamená, že naše budoucnost je zcela otevřená – přihodit se může cokoli. Jediné, co jsme schopni mít pod kontrolou, je právě tato chvíle, naše právě teď, kdy vlastní volbou a rozhodnutím ovlivňujeme svou přítomnost.

Položte si následující otázky: Činím tato rozhodnutí v každém okamžiku pozorně, s uvědoměním? Přijímám v tuto chvíli sám sebe bez podmínek? Mám pod kontrolou svoje ano a ne? Dokážu rozpoznat možné následky rozhodnutí, která činím? Pokud dělám rozhodnutí automaticky, beru na vědomí, že mám na vybranou mezi projektovanou iluzí a pravdou zjevenou ve chvíli prozření?

V románu Důmyslný rytíř don Quijote de La Mancha od Miguela Cervantesa zažije obluzený don Quijote chvíli prozření, kdy spatří skupinu větrných mlýnů v dálce takovou, jaká ve skutečnosti je: nejsou to žádní zlí obři, ale jsou to prostě větrné mlýny. V tom okamžiku se může rozhodnout pro jinou cestu. Ale poněvadž don Quijote dává přednost iluzi před pravdou, vybájí si příběh, aby svou neutuchající víru v iluzi ospravedlnil.

K takové volbě mezi pravdou a iluzí dochází nejen v románech. Jsme jí vystavováni po celý život, vteřinu za vteřinou. Ve chvílích prozření vyjadřuje každý z nás vědomě své rozhodnutí. Můžeme se rozhodnout, že uvěříme v existenci obrů, anebo můžeme spatřit větrné mlýny takové, jaké jsou. Když se rozhodneme věřit iluzi na úkor pravdy, ztrácíme ze zřetele svoje autentické já. Iluze slouží jako filtr, přes nějž k nám procházejí všechny přijímané informace, takže rozhodnutí a činy, jež v dané chvíli děláme, nemusejí být nutně pro nás pravdivé. Na druhou stranu, pokud jsme si své pravdy vědomi a ctíme ji, v našem rozhodnutí se tato pravda bude odrážet. Jestliže jsme ochotni přijmout v takové chvíli pravdu, máme příležitost k nepodmíněné lásce. A víme, že náš život stojí za víc než za pouhou myšlenku.

Vybrat si, že budeme svět vidět takový, jaký je, a nikoli takový, jaký bychom si ho přáli mít, chce odvahu. Vyžaduje to od nás, abychom odsunuli mimo obraz svoje ego, svá negativní hodnocení i preference a přijali svět, jaký je. Volba mezi iluzí a pravdou je stejná jako volba mezi podmíněnou a nepodmíněnou láskou. Podmíněná láska se v mnoha ohledech dává snáze. Stanovené podmínky nám otvírají zadní vrátka, avšak taková láska je definitivně nepravdivá. oproti tomu láska nepodmíněná je podstatně náročnější, ale definitivně pravdivá, či lépe Pravdivá s velkým P na začátku. Jde o to, zda člověk sám sebe odmítne, anebo přijme.

Jestliže ve větrných mlýnech vidíme obry, pak jsme se stejně jako don Quijote rozhodli pro iluzi. udržováním iluze pak ovládáme nejvyšší, triumfující já i samotnou pravdu. Pokud se však rozhodneme vidět větrné mlýny, beze všech podmínek jsme přijali svou pravdu. A toto rozhodnutí činíme v každém okamžiku života.

Jestliže vidíme dokonalost očima svého vnitřního soudce, který nás ustavičně nutí, abychom se drželi nějaké ideologie či náboženského vyznání, pak je dokonalost podmínečná a založená na iluzi. Iluze vytváříme a udržujeme prostřednictvím svých dohod čili procesů, při nichž některým představám přitakáváme, zatímco jiným říkáme ne. Dohoda vzniká kupříkladu pokaždé, když proneseme větu tohoto druhu: „Budu šťastný či šťastná, až shodím pár kilo / až získám dokonalý vztah / až budu mít na kontě tolik a tolik“ a podobně. Prostřednictvím dohod stavíme tuto představu o dokonalosti na piedestal, aniž si uvědomujeme, že jde o iluzi.

A jakmile si vytvoříme tento imaginární obraz toho, jací bychom měli být, začneme sami sebe odsuzovat za to, že podle něj nežijeme. Díváme se do zrcadla a hubujeme se za svoje nedostatky. A stejným způsobem postupujeme u všech ostatních lidí. Trestáme sami sebe proto, abychom se formovali a motivovali za účelem dosažení dokonalosti, protože tohle jsme se naučili při procesu „ochočování“. Dostojíme-li očekávání, odměníme sami sebe přijetím.

Domestikace neboli ochočování je systém odměňování a trestání, který funguje takhle: Pokaždé, když něco uděláte „správně“, dostanete odměnu a díky ní budete šťastní. Pokud uděláte něco „špatně“, následuje trest. A přestože se způsob, jak se domestikujeme, liší v závislosti na rodině či kultuře, k níž náležíme, výsledek je vždycky stejný: sebehodnocení a podmíněná láska.

Představme si například, jak vám někdo, když jste byli malí, řekl, že nedojídat je „špatné“, či dokonce „hřích“. Jakmile v dospělém věku něco nedojíte, uslyšíte silný vnitřní hlas negativního sebehodnocení, takže nebudete jíst proto, abyste ukojili hlad, ale spíš kvůli tomu, abyste se vyhnuli pocitu provinilosti. Nemůžeme to nikomu klást za vinu – je to současná podmínka lidského života, která existuje po celé generace. Jde však o to, abychom se jí díky bdělosti zbavili. Dokonalost nazíraná očima nepodmíněné lásky znamená, že bereme na vědomí, že jedinou pravdou je právě přítomný okamžik – teď. Všechno, co právě teď existuje, je dokonalé prostě proto, že to existuje a žije. život je mistrovské umělecké dílo, které se soustavně proměňuje a vyvíjí. Takže to, co je pravdou v daném okamžiku, se může změnit a pravděpodobně se to i změní. Pakliže je něco negativní, je v našich silách to změnit, pokud po takové změně toužíme; není to však podmínka sebepřijetí. Když sami sebe přijímáme bezpodmínečně, přijímáme svoje dobré vlastnosti i „vady na kráse“ – všechno má svou cenu, všechno je dokonalé.

Jak dokonalost souvisí s bdělým životem? Když projevujeme vlastní život, buď ho můžeme chápat jako trvale se vyvíjející mistrovské dílo, anebo jako porouchanou konstrukci, kterou je nutno opravit a přetavit, aby zapadala do naší představy o dokonalosti. Vedeme-li však život bděle pozorný, vidíme, že dokonalost už existuje. V životě prožívaném naplno nejde o to, abychom na něm hledali mouchy: prostě dál děláme, co máme rádi, a vylepšujeme svoje dovednosti či zručnost – ne proto, abychom se pídili po dokonalosti, ale z toho důvodu, že dokonalost je vyjadřována už jen prostřednictvím toho, že jsme naživu. Cvičení dělá mistra. Náš život se zlepšuje stále víc nikoli proto, že „by to tak mělo být“, ale díky naší vášni a nepodmíněné lásce.

Když nás ovládají vlastní falešné představy o dokonalosti – jinými slovy: když nežijeme bděle –, podléhá naše rozhodování mezi ano a ne kompromisům. za každé ano něco dáváme, tvoříme a projevujeme. za každé ne něco naopak realizováno nebude. Tímto způsobem máme pod kontrolou vlastní úmysl, sílu energie, která hýbe životem. Já jsem síla, jež hýbe tímto tělem – síla jsem já. Já jsem úmysl. A totéž platí o vás.

Vést bdělý život můžeme na základě toho, že víme, jak tuto energii využívat, jak ji projevovat, či naopak neprojevovat, a víme také, zda přitom hodláme uplatňovat lásku podmíněnou nebo nepodmíněnou. Vezměte si kupříkladu batole, které se učí chodit: chce chodit čistě kvůli chůzi samotné a vyjadřuje svůj úmysl pokaždé, když se o chůzi pokusí. Když upadne, třeba se rozpláče, ale i se slzami v očích se pořád ze všech sil snaží zase se postavit. občas se dá při pádu i do smíchu. Tohle dítě neodsuzuje samo sebe za to, že „selhalo“. zkrátka se zvedne a svůj úmysl znovu projeví. A nakonec zaznamená úspěch. Protože jeho touha, jeho úmysl jsou tak silné. V tom útlém věku náležejí naše tužby výhradně nám samotným – jejich základem je fakt, že chceme něco udělat.

Co by se však stalo, kdyby dítě zažilo v důsledku domestikace sebeodsouzení? Nejspíš by úplně přestalo zkoušet chodit nebo by přinejmenším byla jeho motivace už méně upřímná: „Budu chodit, aby si nikdo o mně nemyslel nic špatného a neodmítal mě.“ Strach z odmítnutí používají mnozí z nás jako motivaci, proč se přinutit k překročení hranic vlastního pohodlí. Nicméně když sami sebe překonáváme z tohoto důvodu, neprojevujeme ten život, po kterém doopravdy toužíme.

Projevovat nepodmíněnou lásku znamená přijmout životní sílu – a touto silou jsme my sami. Nepodmíněná láska je víc než jen přijetí všech přesvědčení. Její podstatou je, že přijmeme schopnost mít pozitivní či negativní přesvědčení. Každý z nás je schopen dělat v životě pozitivní nebo negativní věci (a když se nám život zašmodrchá, máloco je stoprocentně dobré či špatné – chceme-li pak v těchto případech něco pozměnit, musíme se lépe vyladit). Přijmout život jako celek znamená přijmout autentické já: autentické já, to jsem já, to jste vy.

Máme na vybranou. Ano, můžeme přijmout negativitu, která v nás přebývá, ale můžeme se rozhodnout i pro pozitivní volbu, díky níž se budeme cítit lépe. Vyjádřit, čemu dáváme v životě přednost, je otázkou naší svobodné vůle. Řekněme například, že jsme ve chvíli prozření objevili, že je v pořádku všechny odsuzovat. Dochází nám, že tohle přesvědčení vychází z iluze o vlastní oprávněnosti. Jenomže v této chvíli prozření řekneme: „už nechci nikoho odsuzovat.“ ohlédneme se do minulosti a uvidíme, kolikrát jsme své okolí odsuzovali, a uvědomíme si, že už to nechceme opakovat. Nyní však umíme sami sobě odpustit, a když je to nutné, umíme požádat o odpuštění i ostatní, poněvadž jsme ve chvíli prozření opravdu změnili názor.

Ale po mnoha letech, kdy jsme se v daném přesvědčení (v tomto případě odsuzování) cvičili, se nám téměř zautomatizovalo. Příklon k novému, pozitivnějšímu postoji tudíž asi nebude tak snadný. Chceme-li tuto změnu, k níž došlo v našem srdci, projevit a vytvořit si nový návyk, musíme začít dávat pozor na okamžik, kdy se užuž chystáme vynést negativní hodnocení, a pátrat po spouštěcích mechanismech. Pokud sami sobě věnujeme bdělou pozornost a celou situaci si pořád dokola ozřejmujeme, dospíváme k mistrovskému uvědomění, což je stav, který lze popsat pomocí toltéckých symbolů: z oběti se stáváme lovcem a posléze bojovníkem.

Mentalita oběti se prosazuje tam, kde vlastní vůli podrobujeme dohodě o domestikaci čili nějakému přesvědčení. Jedině tehdy, když si toho začneme být vědomi, v této chvíli prozření, dokážeme vyjádřit rozhodnutí, že situaci změníme. A nejlepší způsob, jak ji změnit, tkví v tom, že přijmeme pravdu. Mluvíme-li tedy dál o příkladu týkajícím se odsuzování, v zájmu změny je nutné přijmout, že jsme se nechali ochočit iluzí o vlastní oprávněnosti.

Potom se z nás stane lovec. lovec hledá příležitosti, aby se v této změně názoru mohl pocvičit. Jeden ze způsobů trénování tkví v tom, že jsme bdělí a máme na paměti pátou dohodu: „Buďte skeptičtí, zatímco se učíte naslouchat.“ Skepticismus znamená, že vědomě posečkáme, než řekneme ano či ne, takže neděláme rozhodnutí automaticky. Dává nám to možnost naslouchat a vnímat život takový, jaký je.

Skepticismus nám umožní postřehnout momenty, kdy nás něco nutí reagovat automaticky, aniž si to uvědomujeme. Ptáme se: „Co mě v této situaci nutí zapomenout na bdělost a na sílu, kterou má vyjádření mé svobodné vůle?“ V takové chvíli si začneme být vědomi, že k těmto situacím může docházet stále a kdykoli: ve škole, v zaměstnání, když nasloucháme politické debatě, či dokonce když náhodou vyslechneme útržek cizího rozhovoru. V takových chvílích nám v nitru vznikne hodnocení, jehož základem je naše připoutanost k nějakému přesvědčení.

Jakmile jsme schopni rozpoznat, kdy se staré návyky a dohody pokoušejí zkreslit to, co vidíme, do hry vstupuje bojovník. Bojovník se rodí v okamžiku, kdy vyhlásíme „válku za nezávislost“. Když se zbavíme zlozvyku automaticky rozhodovat, můžeme vyjadřovat svobodnou vůli tím, že si počínáme zcela bděle, uvědoměle.

Klíčem k trvalé změně je nepodmíněná sebeláska. Když tedy například uzavřeme dohodu, že nebudeme nikoho odsuzovat, máme na vybranou ze dvou možností. První tkví v tom, že k tomu, abychom neodsuzovali, použijeme domestikaci čili – jinými slovy – začneme tvrdit, že dokonalost znamená nehodnotit. Jenže pokaždé, když hodnocení uděláme, pak zároveň odsoudíme sami sebe, že nejsme vzorem dokonalosti! Tenhle model odměny a trest jen nahrazuje jedno naprogramování jiným. Nyní jsme si z toltéckých nástrojů udělali jinou formu domestikace.

Druhou možností je přijetí: prizmatem nepodmíněné lásky přijmeme fakt, že hodnocení prostě provádíme. uvolníme tak energii, kterou jsme doposud spotřebovávali na to, abychom mohli předstírat, že jsme někým, kým nejsme. Díky takto soustředěné pozornosti začínáme brát situaci na vědomí. A až rozpoznáme, co je pro nás spouštěcím mechanismem odsuzování, nastane chvíle, kdy si můžeme vybrat. S plným uvědoměním si položíme otázku: „Rozhodnu se, že budu něco negativně hodnotit, anebo se rozhodnu, že nebudu?“ Jestliže hodnocení provedeme, znamená to, že ho provést chceme. A pravdivě vyjádříme svou vůli.

Když vedeme bdělý život, uvědomujeme si, že máme na vybranou. Svoje ano a ne máme pod kontrolou. Nejde o to, zda hodláme přijmout sami sebe na základě správného rozhodnutí – právě naopak: už jsme sami sebe přijali s nepodmíněnou láskou. Naše rozhodnutí je založeno čistě na tom, co chceme svým ano či ne vyjádřit. V takové chvíli dojde k rozbití vzorce chování, a pokud říkáme hodnocení ne, přesměrovali jsme vlastní záměr jinam.

Podle toltécké tradice se nazýváme bojovníky nejenom proto, že jsme ve válce, ale hlavně z toho důvodu, že bojovník dodržuje kázeň a udržuje si pozornost. A cvičení dělá mistra. Jak se lze v bdělé pozornosti cvičit? Tím, že jsme si vědomi spouštěcích mechanismů, takže když nadejde patřičná chvíle, učiníme rozhodnutí, jímž vyjádříme svou opravdovou životní touhu.

Čtyři dohody, které zformuloval můj otec, don Miguel Ruiz, znějí takto:

1.  Nehřešte slovem.

2.  Neberte si nic osobně.

3.  Nevytvářejte si žádné domněnky.

4.  Vždy dělejte vše, jak nejlépe dovedete.

A můj bratr, don José Ruiz, k nim později přidal ještě pátou dohodu, o které jsem se zde již zmiňoval:

5.  Buďte skeptičtí, zatímco se učíte naslouchat.

Vezměme si například druhou dohodu: Neberte si nic osobně. Rozpoznám chvíli, kdy si beru osobně něco, co mi řekne milovaná osoba. Přijímám fakt, že mám sklon brát si to osobně. Vím, jak to na mě působí, a už jsem se rozhodl, že přijmu sám sebe takového, jaký jsem. Navíc jsem se rozhodl využít této dohody k tomu, abych něco změnil. Daná chvíle nadchází – rozpoznávám ji. už je skoro tady. A vida, už ji tady máme!

Nyní mám na vybranou: Můžu, ale nemusím si vzít něco osobně. Podívám-li se na to očima soudce, rozhodnutí vypadá asi takhle: „Chci být v souladu s pěti dohodami, takže si to nebudu brát osobně – zejména proto, že jsem syn dona Miguela Ruize a bratr dona Josého Ruize.“ Jestli se mi to podaří, přijmu sám sebe. Jestli ne, odsoudím se za to, že jsem nedostál jménu don Miguel Ruiz mladší. Avšak i kdybych nakrásně uspěl, motivací by pro mě v tomto případě byla jen odměna v podobě sebepřijetí. Tak zněla podmínka skrývající se za mým rozhodnutím.

Pokud na druhou stranu toto rozhodnutí učiním z pozice nepodmíněné lásky k sobě a k milované osobě, prostě se rozhoduji, že si její slova nebudu brát osobně kvůli odměně či jinému zisku, ale čistě proto, abych mohl vyjádřit svou opravdovou touhu. už totiž sám sebe miluji. Svobodně se rozhoduji, že řeknu: „Ano, budu si to brát osobně“, anebo: „Ne, nebudu si to brát osobně.“ Dohoda není podmínka; je to skutečný nástroj, který mi umožní se upamatovat, jak hodlám použít svůj úmysl. Jsem hoden vlastní lásky bez ohledu na to, kdo jsou moji příbuzní.

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD