The Island of Sea Women

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency.

All Rights Reserved.

Copyright © Lisa See, 2019

Translation © Petra Andělová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-896-8

Poznámka autorky

Ačkoli se část příběhu odehrává v době, kdy standardem romanizace korejštiny byl McCune-Reischauerův systém, používám revidovanou romanizaci korejštiny, která byla zavedena v roce 2000. Všechna osobní jména jsou uváděna v hovorové podobě. Kdykoli to bylo možné, používám čedžuské výrazy. Na pevnině výraz „halmoni“ znamená „babička“, ale na Čedžu slovo „halmang“ označuje jak „babičku“, tak i „ženské božstvo“, což vyjadřuje úctu, jíž se tamní ženy těší pro jejich sílu, nezávislost a houževnatost. Podle tradice by mělo přízvisko halmang následovat za jménem, ale abych se vyhnula nedorozumění, uvádím je před jménem: Solmunde halmang je tudíž halmang Solmunde, tedy babička Solmunde.

Den 1: 2008

Na pláži sedí stará žena s polštářkem připevněným pod zadkem a přebírá řasy, které moře vyvrhlo na břeh. Přivykla životu ve vodě, ale i na pevnině zůstává vůči svému okolí ostražitá. Čedžu, ostrov proslulý trojí hojností – větru, kamení a žen, je její domov. Ten den je nejvrtošivější z oněch tří, vítr, jen mírná bríza. Jas nebe nekalí jediný mráček. Slunce ji skrz klobouk a oblečení hřeje na hlavu, šíji a záda. Jak konejšivé! Její dům se vypíná na skalnatém břehu nad mořem. Není to nic moc – jen dvě menší stavby z místního kamene, ale to místo… Děti a vnoučata jí navrhovaly, aby jim dovolila přestavět dům na restauraci a bar. „Babi, budete bohatá. Už nikdy nebudete muset pracovat.“ Jedna její sousedka vyhověla naléhání mladší generace. Teď je z jejího domu penzion a italská restaurace. Na Jong-sukčině pláži. V její vesnici. Nikdy nepřipustí, aby se totéž stalo s jejím domem. „Ve všech kapsách, co jich jen v Koreji je, není dost peněz, aby mě přiměly odejít,“ zopakovala jim Jong-suk mnohokrát. Jak by jen mohla? Její dům je hnízdo, v němž ukrývá radosti, smích, smutky a žal, které ji v životě potkaly.

Při práci na pláži není sama. Další ženy jejího věku – osmdesátileté a devadesátileté – se také probírají řasami, jež spočinuly na písku, ty prodejné putují do malých pytlů, zbytek zůstává ležet. Výš na cestě, která stoupá od zátoky k silnici, kráčí mladý pár, nejspíš novomanželé, drží se za ruce, naklánějí hlavy k sobě, občas se dokonce všem na očích a za bílého dne políbí. Vidí i rodinu, očividně z pevniny. Otec a děti jsou v puntíkovaných tričkách a světle zelených kraťasech tak nápadní. Manželka má na sobě stejně puntíkované tričko, ale jinak si před sluncem chrání každičký kousek kůže dlouhými nohavicemi, návleky, rukavičkami, kloboukem a látkovou rouškou. Děti z vesnice lezou po kamenech roztroušených v písku a skáčou do vody. Záhy už si hrají na mělčině, smějí se a soupeří, které z nich se jako první potopí k nejhlouběji ležícímu kameni, vyloví kousek mořského skla nebo najde mořskou okurku, pokud ovšem budou mít takové štěstí. Usmívá se pro sebe. Jak odlišný život čeká na tuhle omladinu…

Všímá si i dalších lidí, někteří se ani nesnaží zakrýt svou zvědavost, zírají na ni, dokud nestočí pohledy k jiným stařenám na břehu. Která babka je nejpřístupnější? Která z nich je nejmilejší? Nedochází jim, že Jong-suk a její přítelkyně hodnotí je. Jsou to akademici, novináři nebo dokumentaristé? Zaplatí jim? Ví vůbec, kdo jsou henjo – ženy moře? Budou ji chtít fotit. Strčí jí před obličej mikrofon a budou jí klást tytéž předvídatelné otázky: „Považujete se za halmang moře? Nebo spíš za mořskou pannu?“ „Vláda označila henjo za poklad kulturního dědictví, za vymírající druh, který musí být zachován alespoň v paměti národa. Jaké to je být poslední z posledních?“ Pokud jsou to vědci, budou chtít mluvit o čedžuské matrifokální kultuře. „Nejedná se o matriarchát, ale spíše o společnost, jejímž ústředním bodem jsou ženy,“ vysvětlí. A potom začnou šťourat: „Opravdu jste byla hlavou domácnosti? Dávala jste manželovi kapesné?“ Často jí nějaká mladá žena položí otázku, kterou Jong-suk slýchala probírat celý život. „Je lepší být muž nebo žena?“ Ať už zní otázka jakkoli, odpovídá stále stejně: „Byla jsem nejlepší henjo!“ A vzápětí se chystá odejít. Pokud návštěvnice dál naléhá, Jong-suk zavrčí: „Pokud se o mně chcete něco dozvědět, jděte do Muzea henjo. Uvidíte tam mou fotku. Můžete se podívat na video o mně!“ A pokud to stále nechce vzdát… inu, potom přitvrdí. „Nechte mě na pokoji! Mám práci!“

Její odpověď obvykle závisí na tom, jak se fyzicky cítí. Dnes svítí slunce. Nebe je bez mráčku, hladina se třpytí a ona cítí – dokonce i když sedí na břehu – beztížnost moře, příliv, který jí rozmasírovává bolest ve svalech, všeobjímající chlad, který tiší pálení v kloubech, a tak dovolí, aby ji fotografovali, a dokonce si odhrne i klobouk, aby jí jeden mladík „lépe viděl do obličeje“. Sleduje, jak nevyhnutelně míří k nepříjemnému tématu, dokud konečně nezazní v otázce: „Trpěla vaše rodina po Incidentu 43?“

Aigo, určitě trpěla. Určitě. Určitě. Určitě. „Všichni na Čedžu trpěli,“ odpovídá. Ale nic víc už k tomu nepoví. Nikdy. Raději mu řekne, že teď prožívá nejšťastnější období života. A je to tak. Stále pracuje, ale nemá tolik práce, aby nemohla navštěvovat přítelkyně a cestovat. Může se podívat na své pravnučky a říkat si: Tahle je nejhezčí. A tahle ze všech nejchytřejší. Nebo Tahle by se radši měla dobře vdát. Její vnoučata a pravnoučata jsou její největší radost. Proč ji to nenapadlo, když byla mladší? Jenomže to si ani nedokázala představit, jak se její život změní. Současnost by si nedokázala představit ani ve snu.

Mladík neochotně odejde. Pokouší se o rozhovor s další ženou, s Kang Ku-džou, která třídí řasy asi deset metrů po Jong-sukčině levici. Ku-dža, která byla vždycky neomalená, ani nevzhlédne od práce. Mladý muž naléhá na její mladší sestru Ku-sun a ta se na něho rozkřikne: „Vypadněte!“ Jong-suk si uznale odfrkne.

Když má pytlík plný, vrávoravě vstane a odšourá se k větším pytlům, které plní řasami. Jakmile ten malý vyprázdní, belhá se po pláži k místu, kde ještě žádná z žen nebyla. Klesne zpátky na písek a upraví si polštářek. Ruce, ač zkroucené léty dřiny a s hlubokými vráskami po dlouholetém vystavování slunci, jsou stále hbité. Zvuk moře… laskání teplého větru … vědomí, že je pod ochranou tisíců bohyň, které žijí na ostrově… ani Ku-suniny barvité nadávky jí nemohou zkazit náladu.

A potom Jong-suk zahlédne periferním viděním další rodinnou skupinku. Nejsou stejně oblečení a nejsou si ani podobní. Manžel je běloch, žena Korejka a děti – malý chlapec a dospívající děvče – jsou míšenci. Jong-suk si nemůže pomoct, pohled na děti, které jsou půl na půl, je jí nepříjemný: chlapec má na sobě kraťasy, tričko s nějakým superhrdinou a obrovské tenisky, dívka je v šortkách, které jen tak tak že zakryjí, co by zakrývat měly, v uších má vražená sluchátka a dráty se jí klikatí přes sotva pučící ňadra. Jong-suk má pocit, že jsou to Američané, a obezřetně sleduje, jak se k ní blíží.

„Jste Kim Jong-suk?“ zeptá se jí ta bledá a hezká žena. Jakmile Jong-suk nepatrně přikývne, pokračuje: „Jmenuji se Či-jong, ale všichni mi říkají Janet.“

Jong-suk zkusí vyslovit její jméno. „Janet.“

„A to je můj manžel Jim a moje děti Clara a Scott. Možná se pamatujete na mou babičku?“ Janet mluví… Jak vlastně? Není to korejština, ale ani čedžuský dialekt ne. „Jmenovala se Mi-dža. Její rodové jméno bylo Han…“

„Nikoho toho jména neznám.“

Na kořeni ženina nosu se vytvoří několik drobných vrásek. „Ale obě jste žily v této vesnici, že?“

„Žiju tady, ale nevím, o kom mluvíte.“ Jong-suk mluví ostřejším tónem a hlasitěji než Ku-sun, což obě sestry Kangovy přiměje podívat se jejím směrem. Děje se něco?

Jenomže Američanka se nedá odradit. „Dovolte, abych vám ukázala její fotografii.“

Probírá se taškou, vytáhne z ní kartonovou obálku a přehrabuje se v ní, dokud nenajde, co hledala. Natáhne ruku a ukáže Jong-suk černobílý snímek dívky v bílém koupacím obleku, jaký se tehdy nosil. Bradavky ňader připomínají pár očí chobotnice vykukující z bezpečí jeskyně. Vlasy má schované pod bílým šátkem. Kulatý obličej, štíhlé paže samý sval, podsadité nohy a široký nestydatý úsměv.

„Je mi líto,“ říká Jong-suk. „Neznám ji.“

„Mám ještě další snímky,“ naléhá Američanka.

Zatímco se Janet opět přehrabuje v obálce a šustí štůskem fotografií, Jong-suk se usměje na bělocha. „Máte mobil?“ zeptá se. Její angličtina nejspíš musí znít hůř než korejština jeho ženy, která pantomimicky naznačí telefonování a přiloží si imaginární telefon k uchu. Stejnou taktiku už použila mnohokrát, aby se zbavila otravných vetřelců. Pokud je to mladá žena, řekne třeba: „Než odpovím na otázku, potřebuji si promluvit se svým vnukem.“ Pokud je to muž – jedno jakého věku – zeptá se ho: „Jste ženatý? Moje praneteř je moc hezká a studuje na vysoké. Řeknu jí, aby přišla, abyste se vy dva seznámili.“ Úžasné, na kolik lidí to zabere. A tenhle cizinec si prohmatává kapsy a hledá telefon. Usmívá se. Ukazuje zářivě bílé a velice rovné zuby. Jako žralok. Jenomže děvče najde mobil dřív. Je to jeden z nových iPhonů, stejný jako ty, které Jong-suk letos koupila pravnoučatům k narozeninám.

Aniž by se obtěžovala vyndat sluchátka z uší, Clara říká: „Povězte mi číslo.“ Její hlas Jong-suk ještě víc podráždí. Dívka mluví čedžuským dialektem. Ne úplně správně, ale přijatelně. Jong-suk při její dikci naskočí husí kůže na pažích.

Recituje čísla, Clara mačká tlačítka na mobilu. Jakmile skončí, vytáhne z mobilu sluchátka a podává přístroj Jong-suk, která je jako paralyzovaná. Z náhlého popudu – musel to být náhlý popud, ne? – se dívka shýbne a přiloží ho stařeně k uchu. Její dotek… jako láva… Zpoza trička vyklouzne Claře zlatý řetízek s malým křížkem, který se houpe Jong-suk před očima. Všimne si, že i matka Janet nosí na krku křížek.

Všichni čtyři cizinci na ni čučí plni očekávání. Myslí si, že jim hodlá pomoct. Rychle mluví do telefonu. Janet se znovu zamračí, jak se snaží porozumět, ale Jong-suk hovoří ryzí čedžuštinou, která se od spisovné korejštiny liší jako francouzština od japonštiny, nebo alespoň tak jí to někdo říkal. Jakmile domluví, Clara si zastrčí mobil zpátky do kapsy a plná rozpaků sleduje, jak její matka vyndává z obálky další snímky.

„Tady je můj otec zamlada,“ vysvětluje Janet a strká Jong-suk před obličej rozmazaný snímek. „Pamatujete si na něj? A tady je další fotka mojí babičky. Je z její svatby. Říkali, že ta dívka vedle ní jste vy. Prosím, mohla byste si na nás udělat pár minut času?“

Jong-suk se ale dál věnuje přebírání řas, jen tu a tam pohlédne na fotky, aby nebyla nezdvořilá, v obličeji se jí nezrcadlí nic z toho, co se jí odehrává v srdci.

O pár minut později na pláž přikodrcá motocykl se sajdkárou. Když dojede až k ní, stará paní se začne namáhavě zvedat. Cizinec ji chytí za loket, aby neupadla. Už je to tak dávno, kdy se jí naposledy dotýkal někdo tak bílý jako on, a tak instinktivně ucukne.

„Chtěl vám jen pomoct,“ říká Clara tím svým legračním čedžuským dialektem.

Jong-suk se dívá, jak se cizinci snaží pomoct jejímu vnukovi naložit pytle s řasami do sajdkáry. Jakmile je všechno bezpečně uložené, nasouká se za vnuka a obejme ho kolem pasu. Potom do něj dloubne. „Jeď!“ Jakmile mají pláž za zády a poskakují po cestě vzhůru, tišeji dodá: „Vezmi to oklikou. Nechci, aby věděli, kde bydlím.“

Část I

Přátelství

1938

Polykání vodního dechu

Duben 1938

Můj první den práce v moři začal několik hodin před úsvitem, když ještě spaly i vrány. Oblékla jsem se a vypravila se tmou na latrínu. Vylezla jsem po žebříku na kamennou podestu a usadila se nad dírou v podlaze. Pode mnou se shlukla naše prasata a dychtivě funěla. V koutě stál opřený o zeď tlustý klacek, kdyby náhodou některé začalo být příliš nedočkavé a pokusilo se vyskočit nahoru. Včera jsem jedno prase přetáhla pěkně tvrdě. Musela si to pamatovat, protože to ráno čekala, až dokončím potřebu, aby se o její výsledek poprala, až když dopadla na zem. Vrátila jsem se do domu, přivázala si malého bratříčka na záda a vyrazila pro vodu do vesnické studny. Třikrát tam a zpátky s hliněnými džbány v rukou by mělo na ráno stačit pro celou rodinu. Potom jsem se vypravila nasbírat suchý trus, kterým se topilo a vařilo se na něm. I to se muselo obstarat velmi brzy ráno, protože jsem měla velkou konkurenci v ostatních ženách a dívkách z vesnice. Jakmile jsem udělala všechny své domácí práce, vrátila jsem se s bratříčkem na zádech domů.

Za jedním plotem žily dohromady tři generace mojí rodiny – matka, otec a my děti ve velkém domě a babička v malém domku přes dvůr. Oba domy byly z kamene a kryly je doškové střechy zatěžkané dalšími kameny, aby je neodnesl pověstný ostrovní vítr. Ve velkém domě se nacházely tři místnosti: kuchyň, hlavní místnost a další zvláštní, kterou používaly ženy při svatební noci a po porodu. V té hlavní blikaly a prskaly olejové lampy. Naše matrace na spaní už byly složené a opřené o stěnu.

Babička už byla vzhůru a oblečená pila horkou vodu. Vlasy jí zakrýval šátek. Obličej a ruce měla kostnaté a měly barvu kaštanu. Můj první a druhý bratr, dvanáctiletý a desetiletý, seděli se zkříženýma nohama na podlaze, dotýkali se koleny. Naproti nim se vrtěl můj třetí bratr tak, jak to sedmileté dítě dovede. Moje sestra, mladší o šest let, pomáhala matce sbalit tři košíky. V matčině tváři se zrcadlilo soustředění, když nejprve jednou a potom podruhé kontrolovala, jestli nic nechybí, zatímco sestřička se snažila ukázat, že už se učí být dobrou henjo.

Otec rozléval do misek řídkou prosnou polévku, již sám uvařil. Měla jsem ho moc ráda. Měl babiččinu úzkou tvář, měkké ruce s dlouhými prsty, hluboké a vřelé oči. Nohy se ztvrdlými chodidly míval skoro vždycky bosé. Na hlavě nosil svou oblíbenou čepici z psí kožešiny, kterou si stahoval přes uši, a na sobě míval hodně vrstev oblečení, jež mu pomáhaly zakrýt, jak moc obětoval své tělo, aby se jeho děti mohly víc najíst. Matka, která nikdy neztrácela čas, si k nám přisedla a zatímco jedla, kojila mého nejmladšího bratříčka. Jakmile s kojením a jídlem skončila, podala malého otci. Tak jako všichni manželé henjo stráví zbytek dne pod stromem na návsi Hado s ostatními otci. Společně se budou starat o nemluvňata a dohlížet na nejmenší děti. Jakmile se matka přesvědčila, že čtvrtý bratr je v otcově náruči spokojený, pobídla mě ke spěchu. Roztřásly mě obavy. Tolik jsem se chtěla ten den osvědčit.

Nebe právě začalo růžovět, když jsme matka, babička a já vyšly z domu. Na světle jsem viděla, jak se mi sráží dech u úst a vzápětí se rozplývá v chladném vzduchu. Babička šla pomalu, ale z každého matčina gesta a kroku vyzařovala výkonnost. Měla silné paže a nohy. Svůj koš nesla na zádech a pomohla mi upevnit popruhy mého. Je to tu, jdu pracovat, abych pomohla uživit rodinu a stávám se součástí dlouhé tradice henjo. Najednou jsem se cítila jako žena.

Matka si nadhodila třetí koš, chytila ho a přimáčkla k sobě a společně jsme vyrazily k otvoru v kamenné zdi, která chránila náš skromný majetek před slídivýma očima a nelítostným větrem. Procházely jsme zákruty olle – jedné z tisíců cestiček chráněných kamennými zídkami, které se vinou mezi domy a přes celý ostrov. Měly jsme se na pozoru před japonskými vojáky. Tehdy už Korea byla japonskou kolonií osmadvacet let. Nenáviděli jsme Japonce a oni nenáviděli nás. Byli krutí. Kradli jídlo. Ve vnitrozemí poráželi dobytek. Brali a brali a brali. Zabili babiččiny rodiče a ona jim říkala čokpari – prasečí paznechti. Matka mi neustále opakovala, že kdybych někdy byla sama a uviděla kolonizátory, jedno jestli vojáky nebo civilisty, ať uteču a schovám se, protože už zničili život mnoha čedžuským dívkám.

Zabočily jsme za roh a vydaly se dlouhou rovnou cestou. V dálce před námi moje přítelkyně Mi-dža poskakovala, jednak aby se zahřála a jednak samým vzrušením. Měla dokonalou pleť a ranní světlo jí rozzářilo tvář. Vyrůstala jsem v hadoské části Kuldong a Mi-dža v Sutdongu a vždycky jsme se setkávaly na tomto místě. Ještě než jsme k ní došly, hluboce se uklonila, aby dala najevo vděčnost a pokoru vůči mé matce, která vzala její projev úcty najevo úklonou do pasu. Potom matka beze slova přivázala třetí košík Mi-dže na záda.

Konec ukázky

Table of Contents

Část I

Polykání vodního dechu

Část II

Část III

Část IV