Tento překlad byl vydán ve spolupráci s Random House Publishing, divize Random House, Inc.

Olive Kitteridge

Copyright © Elizabeth Strout, 2008

Translation © Libuše Čižmárová, 2021

© Nakladatelstvi JOTA, s. r. o., 2010, 2021

ISBN epub 978-80-7565-894-4

Mé matce,

která dokáže učinit ze života pohádku

a nejlépe ze všech, koho znám,

umí vyprávět příběhy

Lékárna

Dlouhá léta byl Henry Kitteridge lékárníkem v sousedním městečku a každý den ráno projížděl silnicemi zasněženými nebo mokrými deštěm nebo sálajícími letním žárem, kdy divoké maliny vyrážely v nových šlahounech kolem nejzazší části města, a pak odbočil na širší silnici vedoucí k lékárně. Teď je v penzi, ale stále se budí časně a vzpomíná, jak míval rád jitra, kdy jako by svět byl jeho tajemstvím. Pod ním tiše hučela kola auta a ranní mlhou pronikalo světlo. Henry vždy krátce pohlédl na záliv daleko vpravo, pak na vysoké a štíhlé borovice. Skoro vždycky jel s částečně staženým okénkem, protože miloval vůni borovic a těžkého slaného vzduchu, v zimě pak vůni chladu.

Lékárna byla v malém dvoupodlažním domě vedle další budovy, v níž sídlily odděleně železářství a malá prodejna potravin. Každý den ráno Henry zaparkoval vzadu u velkých plechových popelnic, pak vešel zadním vchodem do lékárny a postupně rozsvítil světla, otočil termostatem, v létě zapnul ventilátory. Potom otevřel sejf, vložil peníze do pokladny, odemkl přední dveře, umyl si ruce a oblékl si bílý laboratorní plášť. Byl to příjemný rituál, jako by ten starý obchod s policemi se zubní pastou, vitamíny, kosmetikou, ozdobami do vlasů, dokonce i s jehlami na šití a blahopřáními a také s gumovými ohřívacími láhvemi a klystýrovými pumpami, jako by to byl živoucí člověk, už usedlý a stálý. A když procházel bezpečím své lékárny, všechny nepříjemnosti, které snad nastaly doma, veškeré rozpaky nad tím, jak jeho žena často v temných nočních hodinách vylézá z postele a toulá se po domě, to všechno ustoupilo jako voda při odlivu. Jak stál Henry vzadu u zásuvek a řad krabiček s pilulkami, vždycky měl radost, když začal zvonit telefon, když si paní Merrimanová přišla pro lék na krevní tlak nebo starý Cliff Mott pro svůj digitális, vždy s radostí připravoval valium pro Rachel Jonesovou, jejíž manžel utekl tu noc, kdy se narodilo jejich dítě. Henry měl v povaze naslouchat a mnohokrát za týden řekl: „Páni, no to je mi moc líto,“ nebo „Nepovídejte, to je ale věc!“

Uvnitř však trpěl tichou úzkostí člověka, jenž byl v dětství dvakrát svědkem nervového zhroucení matky, která jej jinak vychovávala velmi přísně. A tak, když se někdy výjimečně stalo, že nějaký zákazník měl problém kvůli ceně nebo ho rozčilila kvalita obinadla či chladicího sáčku, Henry dělal, co mohl, aby dal záležitost rychle do pořádku. Mnoho let pro něj pracovala paní Grangerová; její manžel byl lovcem humrů a ona jako by s sebou přinášela chladný vánek širého moře, nijak dychtivě se však nesnažila vyhovět znepokojenému zákazníkovi. Když Henry podle receptů připravoval léky, musel vždy jedním uchem poslouchat, aby měl jistotu, že paní Grangerová právě u pokladny nezlehčuje nějakou stížnost. Nejednou si uvědomil tentýž pocit, když dával pozor, aby jeho žena Olive nebyla příliš přísná na Christophera kvůli nějakému školnímu úkolu nebo domácí práci, kterou neudělal: pocit nutnosti být neustále ve střehu, nutnosti postarat se, aby všichni byli spokojení. Když ze zadní místnosti slyšel, že paní Grangerová zvýšila hlas, šel do obchodu, aby se zákazníkem promluvil sám. Jinak paní Grangerová odváděla dobrou práci. Cenil si na ní, že není upovídaná, že dokonale provádí inventuru a skoro nikdy nezavolá, že je nemocná. Udivilo ho, když pak jednou v noci ve spánku zemřela, a zůstal v něm jakýsi pocit zodpovědnosti: jako kdyby něco propásl, když po celá léta pracoval po jejím boku, nějaký symptom, který se mohl projevit, když se on zaobíral pilulkami, sirupy a injekcemi, a který mohl dát do pořádku.

„Myška,“ poznamenala jeho žena, když zaměstnal to nové děvče. „Vypadá jako myška.“

Denise Thibodeauová měla oblé tváře a malá očka, jimiž koukala skrz brýle s hnědými obroučkami. „Ale hezká myška,“ opáčil Henry. „Roztomilá.“

„Nikdo, kdo neumí stát rovně, není roztomilý,“ namítla Olive. Útlá ramena dívky se skutečně chýlila dopředu, Denise se trochu hrbila, jako by se za něco omlouvala. Bylo jí dvaadvacet a právě vystudovala vermontskou státní univerzitu. Její manžel se rovněž jmenoval Henry, a když se Henry Kitteridge poprvé setkal s Henrym Thibodeauem, zarazila ho jeho přirozená dokonalost. Ten mladý muž byl rázný, pevně stavěný a v oku měl jiskru, která jeho slušné, obyčejné tváři propůjčovala jakýsi chvějivý třpyt. Byl instalatérem ve firmě svého strýce. S Denise byli manželé právě rok.

„Nadšená z toho nejsem,“ odpověděla Olive, když Henry navrhl, že by mohli mladý pár pozvat na večeři. Nechal to být. Jeho syn, tehdy ještě nejevící žádné fyzické známky dospívání, začal být v té době náhle a tvrdošíjně vzdorovitý, jeho nálady byly jako otrávený šíp vystřelený do vzduchu. A Olive se zdála stejně změněná a proměnlivá jako Christopher; propukaly mezi nimi rychlé a zuřivé hádky, z nichž se stejně náhle stával jakýsi závoj tiché důvěrnosti, a Henry, nevědoucí a bezradný, najednou zjišťoval, že je přebytečný.

Jednou večer koncem pozdního léta pak stál na parkovišti za lékárnou a mluvil s Denise a Henrym Thibodeauovými. Slunce se zasouvalo za smrky a Henry Kitteridge pocítil silnou touhu být ve společnosti tohoto mladého páru a vidět jejich tváře, jak s rozdílným, ale dychtivým zájmem naslouchají jeho vyprávění o časech, kdy sám byl před mnoha lety na univerzitě. Podotkl tedy: „No, totiž, byli bychom s Olive rádi, kdybyste někdy brzy přišli na večeři.“

Jel domů, kolem vysokých borovic, kolem vyhlídky na záliv a myslel na Thibodeauovy, jak jedou jinou cestou k svému obytnému přívěsu na kraji města. Představoval si ten přívěs – útulný a uklizený, protože Denise byla pořádná – a jak si navzájem sdělují, co ten den zažili. Denise by třeba řekla: „Je to hodnej šéf.“ A Henry by odpověděl: „Jo, moc se mi ten chlapík líbí.“

Zajel na příjezdovou cestu u svého domu, což nebyla ani tak příjezdová cesta jako spíš kousek trávníku na kopci, a viděl Olive v zahradě. „Ahoj, Olive,“ pozdravil a šel k ní. Chtěl ji obejmout, ale měla špatnou náladu, která se ji zřejmě nechystala opustit. Oznámil jí, že Thibodeauovi přijdou na večeři. „Je to jen správný.“

Olive si utřela pot z horního rtu a otočila se, aby vytrhla chomáč plevele. „Tak to bychom měli, pane prezidente,“ poznamenala. „Udělte kuchařce příkazy.“

V pátek večer jeli oba mladí lidé s ním domů a mladý Henry potřásl Olive rukou. „Máte to tady hezký. S tím výhledem na vodu. Pan Kitteridge říkal, že jste si to vy dva sami postavili.“

„Ano, to je pravda.“

Christopher seděl bokem ke stolu, zhroucený na židli jako typický mladistvý nevychovanec, a když se ho Henry Thibodeau zeptal, zda dělá ve škole nějaký sport, neodpověděl. V Henrym Kitteridgeovi náhle vzkypěl vztek; měl chuť chlapce okřiknout, protože měl pocit, že jeho hrubé chování svědčí o něčem nepříjemném, co by nikdo v domě Kitteridgeových neočekával.

„Když pracujete v lékárně,“ řekla Olive Denise, když před ni stavěla talíř pečených fazolí, „dovíte se tajemství všech lidí ve městě.“ Olive se posadila naproti ní a odsunula od sebe láhev kečupu. „Musíte umět držel jazyk za zuby. Ale zdá se, že víte, jak na to.“

„Denise tomu rozumí,“ vložil se do hovoru Henry Kitteridge.

Denisin manžel poznamenal: „No jistě, sotva byste našli někoho důvěryhodnějšího, než je Denise.“

„Věřím vám,“ opáčil Henry a podal muži košík s rohlíky.

„A říkejte mi prosím Henry. To je jedno z mých oblíbených jmen,“ dodal. Denise se tiše zasmála; líbil se jí, to viděl.

Christopher se svezl na židli ještě níž.

Rodiče Henryho Thibodeaua žili v zemědělském vnitrozemí, a tak si oba Henryové povídali o plodinách, o popínavých fazolích, o tom, že kukuřice není letos dost sladká, protože málo pršelo, a jak dobře připravit záhon pro chřest.

„Ach, propána,“ zvolala Olive, když mladému muži podávala kečup a Henry Kitteridge ho převrhl a kečup se vyvalil jako zhoustlá krev na dubový stůl. Snažil se láhev zvednout, ale ta se rozkutálela a Henry měl nakonec kečup na prstech a pak i na bílé košili.

„Nech to být,“ zavelela Olive a vstala. „Nech to ležet, Henry. Panebože.“ A Henry Thibodeau, snad když uslyšel své vlastní jméno vyslovovat tak přísně, se na židli posunul dozadu a zatvářil se sklíčeně.

„Páni, to jsem ale udělal binec,“ řekl Henry Kitteridge.

Jako dezert dostali všichni kopeček vanilkové zmrzliny, která sklouzávala do středu modré misky. „Vanilková je má oblíbená,“ poznamenala Denise.

„Vážně?“ opáčila Olive.

„Moje taky,“ ozval se Henry Kitteridge.

Když přišel podzim, rána byla temnější a lékárně se dostávalo jen málo přímého slunce. To pak zašlo za budovu a zanechalo obchod jeho vlastním nástropním světlům. Henry stál vzadu, plnil malé plastové lahvičky a bral telefon, zatímco Denise se zdržovala vpředu u pokladny. V čase oběda rozbalila sendvič, který si přinesla z domova, a jedla ho vzadu ve skladu, on pak také snědl svůj oběd, a když někdy v lékárně nikdo nebyl, poseděli si nad šálkem kávy koupeném v potravinách vedle. Denise vypadala jako od přírody tiché děvče, ale někdy mívala záchvaty povídavosti. „Víte, moje matka má už moc let roztroušenou sklerózu. Začalo to už tak dávno, že jsme se všichni naučili pomáhat. Každý z mých tří bratrů je jiný. Nemyslíte, že je to zvláštní, když se to tak stane?“ „Nejstarší bratr,“ pokračovala Denise a narovnávala přitom láhev šamponu, „byl otcův miláček, dokud se neoženil s dívkou, kterou otec neměl rád. Henryho rodiče jsou báječní,“ říkala. Měla přítele už před Henrym, byl to protestant, ale jeho rodiče se k ní nechovali moc hezky. „To by nefungovalo,“ podotkla a zastrčila si pramen vlasů za ucho.

„No, Henry je skvělý mladý muž,“ opáčil Henry.

Přikývla a usmála se přes brýle jako třináctiletá. Znovu si představil přívěs a ty dva jako přerostlá štěňata, jak se spolu převalují; býval by nedokázal říct, proč ho právě tohle naplňuje takovým zvláštním štěstím, jako by jím někdo proléval tekuté zlato.

Byla stejně výkonná jako předtím paní Grangerová, ale uvolněnější. „Hned pod vitamíny v druhé uličce,“ říkávala zákazníkovi. „Tady, ukážu vám to.“ Jednou Henrymu pověděla, že někdy zákazníka nechá, aby se procházel po obchodě, než se ho zeptá, zda mu může pomoct.

„Víte, takhle můžou objevit něco, o čem ani nevěděli, že to potřebují. A vy víc prodáte.“ Čtverec zimního slunce zešikma dopadal na sklo regálu s kosmetikou a pruh dřevěné podlahy zářil jako med.

Pochvalně zvedl obočí. „To byl pro mě šťastný den, Denise, když jste prošla těmito dveřmi.“ Hřbetem ruky si posunula brýle a pak přejela prachovkou přes kelímky s mastmi.

Někdy v zadní místnosti poobědval Jerry McCarthy, chlapec, který jednou týdně – nebo častěji, když to bylo třeba – dovážel z Portlandu léčiva. Bylo mu osmnáct a právě dokončil střední školu; byl to veliký, tlustý hoch s hladkou tváří, který se tak potil, až měl na košili mokré skvrny, někdy i přes prsa, takže ten nebožák vypadal, jako by mu odtékalo mateřské mléko. Seděl na bedně, velká kolena mu sahala skoro k uším a pojídal sendvič, z něhož se sypaly kousky vaječného salátu nebo tuňáka s majonézou a padaly mu na košili.

Někdy Henry viděl, jak mu Denise podává papírovou utěrku.

„Mně se to taky stává,“ slyšel ji jednou podotknout. „Kdykoli jím sendvič, ve kterým není jen plátek masa, nadělám binec.“ To jistě nebyla pravda. To děvče bylo sice prosté, ale vždycky velmi úpravné.

„Dobré odpoledne,“ říkala, když zazvonil telefon. „Tady je Vesnická lékárna. Co pro vás dnes můžu udělat?“ Jako dívenka, která si hraje na dospělou.

Jednou v pondělí ráno, když v místnosti ostře mrazilo, obcházel Henry zase před otevřením obchod a přitom se zeptal: „Jak jste se měla o víkendu, Denise?“ Olive s ním den předtím odmítla jít do kostela a Henry na ni promluvil zostra, což u něho nebylo obvyklé. „Asi bych toho chtěl moc,“ brblal najednou, jak stál ve spodkách v kuchyni a žehlil si kalhoty. „Že by manželka nedoprovodila muže do kostela?“ Jít bez ní mu připadalo jako veřejné odhalení rodinného nesouladu.

„Jo, nejspíš bys toho chtěl zatraceně moc!“ Olive slova skoro vyplivovala, stavidlo jejího vzteku bylo dokořán otevřené. „Nemáš potuchy, jak jsem unavená, celý den učím a ještě musím chodit na ty bláznivý schůzky s tím pitomým ředitelem. Nakupuju. Žehlím. Peru. Dělám s Christopherem domácí úkoly! A ty –“ Chytila se opěradla židle z jídelny a tmavé vlasy, ještě rozcuchané po noci, jí spadly přes oči. „Ty. Pan-svatoušek-blabla-slušný-chlapík čeká, že se vzdám svýho nedělního dopoledne a půjdu si sednout mezi partu svíčkových bab!“ Pak si zničehonic na židli sedla. „No, je mi z toho nanic a jsem unavená,“ řekla tiše. „Mám toho úplně po krk.“

Probublala jím temnota a jeho duše se dusila dehtem. Další den ráno na něj Olive promluvila konverzačním tónem: „Jimovi minulý týden smrdělo auto jako od zvratků. Doufám, že si ho už vyčistil.“ Jim O’Casey byl Olivin kolega a mnoho let vozil do školy i Christophera a ji.

„Taky doufám,“ opáčil Henry a tím jejich hádka skončila.

„Ach, já jsem měla báječný víkend,“ odpověděla Denise a pohlédla na něj očkama za brýlemi s tak dětinským nadšením, že mu to mohlo zlomit srdce. „Jeli jsme k Henryho rodičům a večer jsme kopali brambory. Henry rozsvítil světla auta a kopali jsme. Hledat brambory v té studené půdě – to je jako hledání velikonočních vajíček!“

Přestal vybalovat zásilku penicilinu a slezl dolů, aby si s ní popovídal. Zatím nepřišli žádní zákazníci a vpředu pod oknem syčel radiátor. Řekl: „Není to báječný, Denise?“

Přikývla a zvedla ruku k polici s vitamíny. Vtom jako by jí přes tvář přeběhl nepatrný stín strachu. „Bylo mi zima, tak jsem si šla sednout do auta a dívala jsem se, jak Henry kope brambory. Napadlo mě, že je to příliš krásný, než aby to byla pravda.“

Uvažoval, co ji, tak mladou, přimělo, aby nevěřila ve štěstí; snad nemoc její matky. Odpověděl: „Užívejte si to, Denise. Máte před sebou ještě mnoho šťastných let.“ Nebo snad, pomyslel si, když se vracel ke krabicím, to patří k tomu, že je člověk katolík – vychovávají ho, aby se kvůli všemu cítil provinile.

Následující rok – byl to nejšťastnější rok jeho života? Často si to myslel, i když věděl, že je bláznovství tvrdit něco takového o jediném roce lidského života. Avšak v jeho paměti právě ten rok měl v sobě lahodnost času, v němž ho nenapadaly myšlenky na konec ani na začátek. Když jel do lékárny tmou časného zimního rána, pak později na jaře za rozbřesku, a konečně když před ním otevřelo náruč léto, právě ony malé radosti jeho práce v něm vzbuzovaly pocit, že ho ve své prostotě naplňují až po okraj. Když Henry Thibodeau zajel na štěrkové parkoviště, Henry Kitteridge chodíval Denise přidržet dveře a přitom volal: „Dobrý ráno, Henry,“ a Henry Thibodeau vystrčil hlavu otevřeným oknem auta a také zavolal: „Dobrý ráno, Henry.“ Přitom se mu na tváři rozjasněné slušností a dobrou náladou rozlil široký úsměv. Někdy jen zasalutoval: „Henry!“ A druhý Henry opáčil: „Henry!“ Takhle se pošťuchovali a Denise – jako fotbalový míč, který si mezi sebou lehce přihrávali – vklouzla do obchodu.

Když si sundala rukavice, měla ruce tenké jako dítě, ale když se dotýkala knoflíků na pokladně nebo vkládala něco do bílého sáčku, byly to najednou ruce půvabné dospělé ženy. Henryho napadalo, že jsou to ruce, kterýma se láskyplně dotýká svého muže, ruce, které jednou budou s klidnou ženskou autoritou upevňovat dětské plenky, hladit čelo rozpálené horečkou, zastrkovat pod polštář dárek od zoubkové víly.[1]

Když se na ni díval, jak si při pročítání seznamu zásob postrkuje na nose brýle, napadalo ho, že ona je ztělesnění té pravé Ameriky. Bylo to v době, kdy začínalo hnutí hippies, a když Henry četl v Newsweeku o marihuaně a „volné lásce“, byl z toho nesvůj. Jediný pohled na Denise však jeho pocity rozptýlil. „Půjdeme do pekla jako Římané,“ prohlašovala Olive triumfálně, „Amerika je jako velký shnilý sýr.“ Ale Henry nepřestával věřit, že zvítězí střídmost, a v lékárně pracoval každý den vedle děvčete, jehož jediným snem bylo mít jednou se svým manželem rodinu. „Nestarám se o ženské hnutí,“ říkala Henrymu. „Chci mít dům a stlát postele.“ Kdyby ale Henry býval měl dceru (a on by dceru miloval), varoval by ji před tím. Řekl by jí: Dobře, stel postele, ale najdi si taky způsob, jak používat hlavu. Ale Denise nebyla jeho dcera, a tak odpověděl, že je ušlechtilé být hospodyní – přitom si byl matně vědom nezávislosti spojené s péčí o někoho, s kým člověka neváže krevní pouto.

Miloval její bezelstnost, miloval čistotu jejích snů, to však samozřejmě neznamenalo, že miloval ji. Její přirozená zdrženlivost ho vlastně vedla k tomu, že znovu začal mocně toužit po Olive.

Oliviny bystré úsudky, její plná prsa, její bouřlivé nálady a náhlé výbuchy smíchu v něm probouzely novou vlnu bolestné smyslnosti. Někdy, když se ve tmě noci milovali, nebyla to Denise, kdo mu přicházel na mysl, ale kupodivu její silný mladý manžel, prudkost toho mladíka, kterého ovládl zvířecí pud vlastnictví. Pak Henry Kitteridge pocítil náhlý záblesk neuvěřitelného vzrušení, jako by v aktu milování své ženy byl spojen se všemi muži v milování celého světa žen, které hluboko v sobě zadržují temné pradávné tajemství z hlubin země.

„Bože,“ zašeptala Olive, když se z ní zvedl.

Na vysoké škole hrál Henry Thibodeau fotbal, stejně jako Henry Kitteridge. „Nebylo to skvělý?“ zeptal se ho jednou mladý Henry. Přijel vyzvednout Denise příliš brzy a šel ještě do obchodu. „Slyšet lidi, jak na sedadlech křičí? Vidět, jak jde přihrávka rovnou na vás, a vědět, že ji chytíte? Ach, bože, to jsem miloval.“ Zazubil se, jeho průzračná tvář jako by zářila lomeným světlem. „Miloval jsem to.“

„Obávám se, že jsem nebyl zdaleka tak dobrý jako vy,“ opáčil Henry Kitteridge. Býval dobrý v běhu, v kličkování, ale nebyl dost agresivní, aby byl opravdu dobrým hráčem. Styděl se při vzpomínce, že při každé hře měl strach. Byl docela rád, když se mu zhoršil prospěch a on musel fotbalu nechat.

„Ale já jsem vůbec nebyl dobrý,“ namítl Henry Thibodeau a přejel si velkou rukou přes hlavu. „Jen mě to bavilo.“

„Byl dobrý,“ poznamenala Denise, když si navlékala kabát.

„Byl opravdu dobrý. Roztleskávačky se činily jen kvůli němu.“ Plaše, pyšně řekla: „Do toho, Thibodeaue, do toho.“

Cestou ke dveřím Henry Thibodeau prohodil: „No, chtěli bychom vás a Olive pozvat někdy brzy na večeři.“

„Ale tím se netrapte.“

Denise napsala Olive svým úhledným malým písmem krátký děkovný vzkaz. Olive jej přejela očima a poslala přes stůl Henrymu. „Rukopis má stejně opatrný, jako je sama,“ podotkla. „Je to to nejobyčejnější děvče, jaký jsem kdy viděla. Když je tak bledá, proč nosí šedou a béžovou?“

„To nevím,“ odpověděl souhlasně, jako by se sám divil. Ale nedivil se.

„Prosťačka,“ dodala Olive.

Konec ukázky

Table of Contents

Lékárna