Anne Jacobs

DIE TUCHVILLA

Copyright © 2015 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe Random House

GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2017 by Vítězslav Čížek

Jacket photo © Arcangel Images/Susan Fox; Arcangel Images/Yolande de Kort

ISBN  978-80-242-5873-7

I.

Augsburg, podzim 1913

1

Když prošla Jakubskou branou, zvolnila krok a šla stále pomaleji. Na východní straně města se jí otevíral nový svět. Nebyl tak útulně přehledný jako v Dolním Městě, nýbrž hlučný a násilný. Na loukách mezi potoky stály tovární areály jako pevnosti. Každý byl obehnán zdí, aby dovnitř nepronikl nikdo nepovolaný a ani jeden dělník neunikl dohledu. Uvnitř těchto pevností všechno bez ustání jen kmitalo a lomozilo, z komínů stoupal do nebe černý kouř a v halách rachotily stroje ve dne v noci. Marie to znala z vlastní zkušenosti: kdo tam pracoval, ten se proměnil v šedivý oblázek. Ohluchl z rámusení strojů, oslepl z rozvířeného prachu a oněměl z prázdnoty v hlavě.

Byla to její poslední šance.

Marie se zastavila a zamžourala proti slunci k Melzerově textilní továrně. Některá okna se leskla v ranním světle, jako by za nimi plápolal oheň. Zdi však byly šedé a tovární haly se v jejich stínu jevily téměř černé. Zato červené pálené cihly, z nichž byla postavena vila na druhé straně, zářily uprostřed parku v pestrých podzimních barvách jako zámek Šípkové Růženky vyčarovaný ve snu.

Je to její poslední šance! Proč to slečna Pappertová včera večer opakovala hned třikrát? Jako kdyby Marii zbývalo jenom vězení nebo smrt, jestli ji zase vyhodí i odtud. Zaostřila pohled na krásnou budovu, ale ta se jí před očima rozmazala a splynula s loukami a stromy v obrovském parku. Není taky divu, byla ještě slabá po chrlení krve před třemi týdny, a dnes ráno se samým vzrušením ani nenasnídala.

No tak dobře, pomyslela si. Aspoň je to pěkný dům a nebudu v něm muset šít, dostanu tam jinou práci. A jestli mě pošlou naproti do továrny, tak jim jednoduše uteču. Už nikdy se nebudu mořit dvanáct hodin denně s naolejovaným černým šicím strojem, u kterého se pořád trhá nit.

Narovnala si ranec, který nesla přes rameno, a vykročila ke vchodu do parku. Staromódní železná vrata z navzájem propletených šlahounů s květy byla dokořán. Příjezdová cesta se vinula parkem a končila na dlážděném prostranství, v jehož středu se nacházel kulatý květinový záhon. Nikde nikoho neviděla, ale zblízka působila vila ještě hrozivěji. Zejména portikus, jehož sloupy se tyčily přes dvě patra. Sloupy podpíraly balkon s kamennou obrubní, továrník zde zřejmě na silvestra večer držel řeč ke svým zaměstnancům. Ti nábožně upínali zraky k němu a jeho choti zabalené do kožešin. Možná taky dostávali kořalku nebo pivo gratis. Sekt určitě ne, protože šampaňské pil továrník se svou rodinou.

Vlastně tady ani nechtěla pracovat. Když se podívala nahoru na plynoucí mraky, zdálo se jí, jako by se vysoká budova z pálených cihel pohybovala směrem k nim, aby se o ně rozdrtila. Jenže tohle byla její poslední příležitost a neměla asi na vybranou. Marie si pozorně prohlížela průčelí vily. Napravo i nalevo od venkovní sloupové haly byly dvě branky. Vchody pro služebnictvo a dodavatele.

Zatímco pořád ještě uvažovala, ke kterým z obou dveří má zamířit, uslyšela za sebou rachotivý zvuk automobilu. Těsně kolem ní projela limuzína. Zděšeně uskočila stranou a stačila ještě zachytit šoférův obličej. Byl mladý a na hlavě měl modrou čepici s kšiltem a zlatou kokardou. Aha, pomyslela si. Teď naloží továrníka a odveze ho do kanceláře.

Továrna je přitom jen pár kroků odsud. Nanejvýš deset minut pěšky. Jenže tak bohatý pán nepůjde po svých, mohl by si umazat drahé boty a kabát.

Zvědavě a taky trochu závistivě se zahleděla na vrata mezi sloupy, jež se teď otvírala. Objevila se v nich služebná v tmavomodrých šatech, světlé zástěře a velikém čepci pokrývajícím vlasy, hladce sčesané dozadu. Za ní stanuly dvě dámy zahalené v dlouhých pláštích s měkkými kožešinovými límci, jedna v tmavočerveném, druhá ve světlezeleném. Klobouky jako přelud z květů a tylu, při nastupování do limuzíny se ukázaly i půvabné polovysoké střevíce z hnědé kůže.

Za oběma ženami vyšel nějaký pán – ale nemohl to být ředitel továrny, na to byl příliš mladý. Šlo snad o manžela některé z dam? Nebo o syna z této rodiny? Měl na sobě krátký hnědý cestovní plášť a nesl brašnu, kterou s rozmachem položil na střechu automobilu, než do něj nasedl. Šofér bláznivě poskakoval kolem, otevřel dveře vozu a nabídl dámám ruku, jako kdyby se do čalouněných sedadel nedokázaly posadit samy a bez jeho pomoci. Zajisté, ty dámy byly z cukru a rozpustily by se. Přeháňka ustala a mraky odnesl vítr. Jaká škoda, že dnes neprší!

Když se panstvo naskládalo do vozu, šofér s nimi objel kulatý záhon, kde kvetly červené astry, růžové jiřiny a bledě fialkový vřes. Po tomto rozvážném obratu vozidlo zaburácelo směrem k bráně. Projelo kolem Marie tak těsně, až jí zavadilo stupátkem o sukni rozevlátou větrem. Šedivé mužské oči si ji prohlížely s neskrývanou zvědavostí. Mladý pán smekl klobouk. Ležérní sestřih vlnitých vlasů a světlý knírek mu dodávaly vzezření bezstarostného studenta. Usmál se na Marii a potom se předklonil a řekl něco dámě v červeném kabátě. Ta se hned nato zasmála. Utahovali si snad ze špatně oblečeného děvčete s uzlíkem přes rameno? Marii zabolelo v hrudi a musela znovu přemáhat nutkání udělat namístě čelem vzad a běžet zpátky do sirotčince. Jenže neměla na vybranou.

Kouř ulpívající za automobilem páchl benzinem a spálenou gumou, až se z toho rozkašlala. Energicky obešla kulatý trávník a zamířila k levému postrannímu vchodu, kde se ohlásila klepadlem z černého železa. Nestalo se nic – patrně byli všichni v práci, bylo už ostatně deset. Zaklepala ještě jednou, a když ani pak neuspěla, chystala se jednoduše zmáčknout kliku. Ale vtom uslyšela zevnitř kroky.

„Ježíšmarjá – to je ta nová. Proč jí nikdo neotevře? Holka si netroufá dovnitř sama…“

Byl to mladý pronikavý hlas. Marie poznala služebnou, která předtím otvírala hlavní vchod dámám. Růžolící blondýna, silná a zdravá, po tváři se jí rozléval bezelstný úsměv. Nejspíš pocházela z některé vesnice v okolí, na městské dítě rozhodně nevypadala.

„Pojď dál, nemusíš se stydět. Ty jsi Marie, viď? Já jsem Auguste. Druhá pokojská. Už jsem tady rok.“

Zdálo se, že je na to pyšná. To ale musí být dům, když zaměstnává dvě pokojské! Tam, kde Marie pracovala předtím, musela dělat všechno sama. I prát a vařit.

„Pozdrav Bůh, Augusto. Děkuju za přivítání.“

Marie vyšla tři schody v úzké chodbě. Bylo to zvláštní. Vila z pálených červených cihel měla spoustu vysokých i nízkých oken, ale tady v traktu pro služebnictvo vládla taková tma, že člověk ani neviděl, kam klade nohu. Ale možná to bylo tím, že měla oči ještě oslněné od ranního slunce.

„Tady je kuchyň. Kuchařka ti určitě dá kafe a housku. Vypadáš dost hladově…“

Taky že ano. Vedle švarné a zdravím kypící Augusty si Marie připadala jako strašidlo. Hubená byla vždycky, ale po nemoci se jí propadly tváře a z ramenou trčely kosti. Zato oči se zdály být dvakrát větší než předtím a tmavohnědé vlasy jí vzpurně trčely jak z pometla. Aspoň to ještě včera tvrdila slečna Pappertová. Vedla sirotčinec U sedmi mučednic a vypadala, jako kdyby každé z těch martyrií prožila sama na vlastní kůži. Ale nic jí to nepomohlo, Pappertová je zlá čarodějnice a jednou se určitě bude smažit v pekle. Marie ji bytostně nenáviděla.

Kuchyň představovala útočiště. Bylo zde teplo, světlo a všude plno vzácných vůní. Místnost mohla vyprávět o šťavnaté šunce, čerstvém chlebu a koláčích, o lahodných paštikách, slepičí polívčičce a hovězím bujonu. Voněla tymiánem, rozmarýnem a šalvějí, hřebíčkem a muškátem. Marie stála ve dveřích a pozorovala dlouhý stůl, u něhož kuchařka konala všemožné přípravy. Teprve teď pocítila, jaká je venku zima, a roztřásla se. Je to krásná vyhlídka sedět u pece s hrnkem kávy s mlékem, cítit teplo, dýchat vůni blahobytu a přitom pomalými doušky upíjet horkou kávu.

Ze zamyšlení ji vytrhl hlasitý výkřik. Vydala ho ze sebe postarší hezká žena, jež právě vešla do kuchyně z druhé strany a při pohledu na Marii zděšeně couvla.

„Panenko Maria!“ zasténala a chytila se oběma rukama za hruď. „To je ona! Pán mě ochraňuj. Přesně jako v mém snu. Pane Ježíši Kriste, chraň nás od zlého…“

Žena se musela opřít o zeď a strhla přitom z háku měděný hrnec, který vzápětí s rachotem dopadl na kachlovou podlahu. Marie strnula leknutím.

„Vy už jste se dočista zbláznila, Jordanová!“ vyštěkla na ni rozzlobená kuchařka. „Pánbůh s vámi, jestli se hrnec vyboulil nebo dokonce praskl.“ Graciézní žena, kterou právě oslovili „Jordanová“, však kuchařčin jekot nevnímala. Ztěžka oddechujíc se odlepila od zdi a sáhla si oběma rukama do účesu ozdobeného černou stuhou. Stejně tak černou sukni a blůzu doplňovala ještě malá brož: kamej s vyobrazením něžné dívčí hlavy zasazená do stříbra.

„To… to nic,“ zašeptala a přiložila si obě ruce na spánky, jako by ji bolela hlava. Migrénami trpěla pouze „milostivá“, zaměstnankyně docela obyčejně bolela hlava, a to z chlastu nebo nicnedělání.

„Zase se vám něco zdálo?“ zavrčela kuchařka a vylovila hrnec zpod stolu. „Ještě se těmi sny jednou proslavíte. Sám císař si vás zavolá a nechá si od vás vyložit budoucnost.“

Hlasitě se zasmála a znělo to trochu jako kozí mečení. Posměšně, ale ne zlomyslně.

„Nechte si ty svoje hloupé vtipy!“ bránila se Jordanová.

„Jenže vám se zdá pořád o samém neštěstí,“ pokračovala kuchařka jakoby nic. „To si vás císař asi těžko pozve!“

Marie se opírala o dveře, srdce jí zběsile bušilo a najednou se jí udělalo špatně. Ani jedna z žen ji nebrala na vědomí a Jordanová teď místo toho oznámila, že milostivá slečna si přeje čaj a pečivo a že sebou má kuchařka hodit.

„Milostivá slečna bude muset mít strpení, musím napřed postavit vodu.“

„To je pořád dokola. V kuchyni se všichni flinkají a od milostivé slečny to pak schytám já.“

Marii připadalo zvláštní, že hlasy zněly stále rozčileněji, ale přitom slábly. Snad za to mohlo pískání, jež přehlušovalo všechny ostatní zvuky. Neříkala snad kuchařka, že musí teprve postavit vodu? Tak proč ten kotel už píská?

„Flinkají?“ zaznamenala Marie kuchařčin hlas. „Musím chystat oběd, k tomu koláče. A na večer hlavní chod pro dvanáct lidí. Sama a bez pomoci, protože ta hloupá holka Gertie utekla.“ Kdyby mi sem tam nebyla k ruce Auguste… Bože na nebi!“

„Panenko Maria – teď máme nadělení!“

Marie se chtěla honem posadit, ale nestihla to. Šedivé a světlehnědé dlaždice na kuchyňské podlaze se k ní řítily závratným tempem a potom nastala tma. Jenom srdce jí tupě bušilo a tlouklo, lomcovalo celým tělem a způsobovalo třas. Nemohla s tím přestat, zuby jí drkotaly o sebe a ruce ochromila křeč.

„Tohle nám ještě scházelo. Epileptička. To mně byla milejší Gertie i při těch avantýrách s chlapy…“

Marie se neodvažovala otevřít oči. Musela omdlít. Od chrlení krve se jí to nestalo. Že by znovu plivala krev? Bože – jenom to ne! Strašně se tehdy vyděsila. Z úst jí tekla světlá krev. Strašně moc krve. Tolik, že se pak nemohla ani postavit.

„Zavřete tu svou hloupou papulu,“ zavrčela kuchařka. „Ta holka je úplně vyhladovělá, tak jaký div, že to s ní švihlo. Tady – vezměte ten hrnek.“

Někdo ji drsně chytil v podpaží a trochu nadzvedl trup. Marie ucítila na rtech teplý okraj hrnku, voněl kávou.

„Napij se, holka, to tě postaví na nohy. Jenom pij. A ještě trochu.“ Marie zamrkala. Před očima měla kuchařčin široký rudý obličej.

Nebyl pěkný, byl zpocený, ale dobromyslný. Za ním rozeznávala hubenou černou postavu Jordanové. Na černé blůze se jí leskla stříbrná brož a ve tváři se zračil hnus.

„Co se s ní tak pipláte? Jestli je nemocná, tak ji slečna Schmalzlerová stejně pošle pryč. A bude to dobře. Moc dobře. Způsobí pohromu, jestli zůstane. Moc velké zlo přivolá do domu, já to vím…“

„Zalijte ten čaj, voda se už vaří.“

„To není moje práce!“

Marie se rozhodla, že se přece jen trochu napije kávy. I když tím prozradí, že už je zase při smyslech, což by ráda ještě na chvíli zatajila. Nemůže v tom ale tu milou kuchařku nechat. A naštěstí to vypadá, že neplivala krev.

„Tak vida,“ zamumlala kuchařka spokojeně. „Už je to zas v pořádku?“

Marii se ze silného hořkého nápoje dělalo špatně. Zaklonila hlavu a s námahou se usmála.

„Ujde to… Děkuju za tu kávu…“

„Zůstaň ještě chvilku ležet. Až ti bude líp, dostaneš do žaludku něco pořádného.“

Marie poslušně přikývla, i když se jí z představy housky s máslem nebo dokonce slepičí polévky zvedal žaludek. Ženy ji položily na dřevěnou lavici, kde sedávali zaměstnanci, když se přišli najíst. Marie se za ty mdloby neskonale styděla. Dvě ženy ji musely zvednout a uložit na lavici. A pak ty řeči Jordanové. Nejspíš to nemá v hlavě úplně v pořádku. Že ona, Marie, je prý epileptička a přinese do vily zlo. Je to přesně obráceně. Vila je dům zla, poznala to hned první den a srovnávala si to v hlavě. Ať je to třeba poslední šance – v žádném případě tu nezůstane. Ani za peníze a dobré slovo. A kvůli těm hloupým kecům Pappertové už vůbec ne.

„Co to vyvádíte?“ zaječela kuchařka. „Konvice na čaj se nikdy nesmí nalévat až úplně navrch – teď všechno přeteče a milostivá slečna to přičte mně!“

„Kdybyste dělala svoji práci jak se sluší a patří, tak se to nestalo. Koneckonců já nejsem kompetentní přes vaření čaje. Jsem komorná, a ne kuchyňská ficka!“

„Ficka? Domýšlivost z vás čouhá ze všech stran. Pýcha a očividná hloupost.“

„Co se to tu dole děje?“ uslyšela Augustu. „Milostivá slečna zvonila kvůli čaji už třikrát a je dost rozparáděná. A Jordanová má okamžitě přijít nahoru…“

Marie uviděla, jak beztak už bezbarvý obličej komorné nabral ještě další odstín bledosti. Sama už mohla zvednout hlavu, nevolnost pominula.

„Já to tušila,“ zamumlala Jordanová temně.

Když se šustící sukní chvátala z kuchyně, Marie ucítila její pohled.

Jordanová na ni civěla jako na nebezpečný hmyz.

2

Eleonora Schmalzlerová byla statná žena. Sloužila v rodině čtyřicet sedm roků a skráně jí za tu dobu zešedivěly, ale ramena a záda měla rovná jako ve svých nejlepších letech. V Pomořanech byla komornou milostivé slečny Alicii von Maydorn a po její svatbě následovala svou paní do nového domova v Augsburgu. Vlastně se tu dalo mluvit o mesalianci – Johann Melzer byl továrník, syn provinčního učitele. Muž, který se vypracoval a někam to dotáhl. Urození Maydornové byli naopak na mizině. Dva synové se stali důstojníky a jenom stáli peníze, statek v Pomořanech vázl pod těžkými dluhy. Alicia se navíc zasnoubila velmi pozdě, už jí táhlo na třicet. Od dětství měla nehybný kotník – po nešťastném pádu ze schodů, což její cenu na sňatkovém trhu sráželo ještě níž.

Hospodyní byla Elonore Schmalzlerová ustavena zpočátku jen výpomocně. Alicia Melzerová totiž nechovala důvěru k personálu z města. Podle jejího názoru ti lidé hleděli jen na svůj prospěch, a ne na blaho panského domu. Před ní tam působili dva majordomové a jedna hospodyně, které Alicia brzy vyhodila. Eleonore Schmalzlerová se však skvěle osvědčila už od prvního dne. Spojovala v sobě sounáležitost se svou paní a přirozený talent řídit lidi. Kdo pracoval ve vile, ten se na svou službu musel dívat jako na privilegium, které je třeba zasloužit si ctnostmi jako upřímnost, píle, mlčenlivost a věrnost.

Táhlo už na jedenáctou dopolední a milostivá paní a slečna Katharina se měly každou chvíli vrátit. Vezly mladého pána na nádraží – ten už několik let studoval na Mnichovské univerzitě. Následně pak měla milostivá s dcerou konzultaci u doktora Schleichera. Návštěvy lékaře trvaly většinou půl hodiny. Eleonore Schmalzlerová o nich neměla valné mínění, ale milostivá paní vkládala do doktora velké naděje. Téměř osmnáctiletá Katharina Melzerová trpěla nespavostí, nervozitou a prudkým bolením hlavy.

„Augusto!“

Hospodyně správně poznala komornou podle její chůze na chodbě. Auguste opatrně odstrčila dveře a vbalancovala dovnitř s malým stříbrným podnosem v pravé ruce, na němž nesla použité šálky od čaje, konvičku na smetanu a cukřenku.

„Ano, slečno Schmalzlerová?“

„Už je jí lépe? Tak ji potom pošlete za mnou.“

„Zajisté, slečno Schmalzlerová. Už je zase jako rybička. Je to příjemné mladé děvče, ale je strašně hubená a taky nemá ani…“

„Čekám, Augusto.“

„Samozřejmě, slečno Schmalzlerová.“

S každým je třeba jednat jinak. Auguste byla ochotná, ale rozumu moc nepobrala a kromě toho měla sklon k žvanivosti. A že to i přesto dotáhla na pokojskou, záleželo jedině na doporučení Eleonory Schmalzlerové. Auguste vynikala poctivostí a oddaností vůči rodině. Pracovala zde i děvčata, která pokukovala po práci v továrně a za pár měsíců utekla. Auguste by tohle nikdy neudělala, visela na domě a svém postavení, na něž byla velice pyšná.

Dveře zavrzaly, jak je ta nová otvírala. Hospodyně v nich spatřila hubené, bledé stvoření s obrovskýma očima. Tmavé vlasy mělo svázané do copu, z něhož všude vyčuhovaly pramínky. Tak to je tedy ona. Marie Hofgartnerová, osmnáct let. Sirotek. Patrně se narodila jako nemanželská a do svých dvou let vyrůstala s matkou. Po její smrti se dostala do sirotčince U sedmi mučednic. Ve třinácti ji dali do jedné domácnosti v augsburském Dolním Městě, ale za čtyři neděle odtamtud utekla. A selhaly i další dva pokusy zaměstnat ji jako pomocnici v domácnosti. Jako šička u módní krejčové vydržela rok, potom následoval půlrok v Steyermannově textilní továrně. Před třemi týdny u ní nastalo chrlení krve…

„Pozdrav Bůh, Marie,“ pronesla Schmalzlerová nuceně vlídně k malé žalostné postavě. „Už je ti dobře?“

Tmavé oči na ni hleděly s neobvyklou intenzitou a hospodyně se pod Mariiným pátravým pohledem necítila dobře. Buď je to děvče mimořádně prostoduché, nebo je tomu právě naopak.

„Děkuji. Už je mi dobře, slečno Schmalzlerová.“

Ta malá je statečná. Nebyla z těch, co pořád naříkají. Před chvilkou ležela v bezvědomí na podlaze v kuchyni – aspoň jak o tom referovala Jordanová –, a teď tu stojí a dělá, jako by se nic nestalo. Prý je to epileptička, tvrdila Jordanová. Ale ta žvaní hlouposti každou chvíli. Eleonore Schmalzlerová se nikdy nespoléhala na úsudek žádného ze zaměstnanců. Dokonce si dovolovala – ovšem jen tajně – přezkoumávat svým bystrým rozumem úsudek panstva.

„Výborně,“ začala Schmalzlerová. „Potřebujeme děvče na kuchyňskou práci a tebe doporučila slečna Pappertová. Už jsi někdy pracovala v kuchyni?“

Byla to vlastně zbytečná otázka, protože hospodyně četla dívčinu pracovní knížku a vysvědčení, které jí včera doručil posel.

Dívčiny oči bloudily přes malou sedací soupravu s vysokými vyřezávanými židlemi a nástěnnou polici přeplněnou knihami a spisy. Na chvíli se zastavily u mohutně řasených zelených závěsů na okně. Místnost, kde hospodyně sídlila, byla bohatě vybavená a na dívku zřejmě udělala veliký dojem. Ale hned nato nepatrné mrknutí očima prozradilo, že Marie objevila na stole své papíry. Proč se mě vůbec ptá, říkal její pohled. Přece si to přečetla.

„V domácnosti jsem byla zaměstnaná třikrát. Musela jsem vařit, prát, nandávat jídlo a hlídat děti. Kromě toho jsme v sirotčinci čistili zeleninu, nosili vodu a myli nádobí.“

Vůbec nebyla prostoduchá, spíš až moc chytrá. Eleonore Schmalzlerová neměla ráda příliš inteligentní zaměstnance. Tahle sorta myslela jenom na svůj prospěch, a ne na blaho domu, a taky byla schopná šikovných podvodů. Hospodyně si jen nerada připomínala jistého sluhu, který léta dával stranou panské červené víno a prodával je. Ještě dnes si vyčítala, že tomu gaunerovi tak dlouho sedala na lep.

„Takže se do svých úkolů rychle zapracuješ, Marie. Jako kuchyňská síla budeš podléhat v prvé řadě paní Brunnenmayerové, to je naše kuchařka. Ale i ostatní zaměstnanci jsou oprávněni udílet ti pokyny a ty je poslechneš, když ti dají něco za úkol. Říkám ti to, protože – aspoň jak tady vidím – jsi ještě nikdy nepracovala v tak velikém domě.“

Na okamžik ulpěla na dívce zkoumavým pohledem. Posloucháš mě vůbec? Marie zírala na zarámovanou uhlokresbu zavěšenou nad psacím stolem. Dárek od milostivé slečny Kathariny, která minulý rok na Vánoce všechny zaměstnance obšťastnila svou vlastní kresbou. Tahle zobrazovala tovární haly se zubatými, na severní straně prosklenými trojúhelníky pilových střech.

„Líbí se ti ten obrázek?“ zeptala se jízlivě.

„Moc. Jen pár čar, a přece se hned pozná, co to má být. Taky bych to ráda uměla.“

V hnědých očích té malé se zračilo nadšení a touha. Dokonce se jí po tváři mihl úsměv. Hospodyně se obrnila. Byla citlivá na nenaplněné touhy, břímě, které ve svých více než šedesáti letech dosud neodložila. Přitom pro duševní klid, k její práci tak nezbytný, neexistovalo nic škodlivějšího než takovéhle sentimentality.

Konec ukázky

Table of Contents

I. Augsburg, podzim 1913

1

2