Ani mrtvá, ani živá

Ursula Poznanski

Ani mrtvá, ani živá

Ursula Poznanski

VANITAS

Schwarz wie Erde

Copyright © 2019 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2021 by Radovan Baroš

ISBN  978-80-249-7311-2

Ain’t it a gentle sound, the rolling in the graves

Ain’t it like thunder under earth, the sound it makes

Ain’t it exciting you, the rumble where you lay

Ain’t you my baby, ain’t you my babe?

Hozier, NFWMB

Prolog

Pohlédla nahoru do tmy. Levou ruku skoro necítila, avšak pokaždé, když se ji pokusila vyprostit zpod svého těla, měla pocit, jako by jí někdo do ramene zabodl rozžhavené kopí. Pravou ruku měla v pořádku. Hlava…

Bylo tam těsno. Dokonce i kdyby zraněná nebyla, jen stěží by se dokázala pohnout. V zádech cítila tvrdou zeď a zeď byla i přímo před ní. Pod otevřenou dlaní vnímala její drsný povrch.

Co se jí stalo? Její kusé vzpomínky připomínaly roztřepené okraje mraků. Shodil ji tam snad ten muž? Nebo se ji naopak pokoušel zadržet? Cítila jeho ruku v zádech, a než si stihla uvědomit, že se zřítí dolů, otřásl jí prudký náraz. Vypadalo to, jako by to měl být její konec. Očividně to však konec nebyl.

Ten muž na ni něco volal. Těsně před jejím pádem nebo hned po něm, už si nevzpomínala.

„Tady máš tu tvoji reportáž!“ No ano, to bylo ono! A ona si v tu chvíli pomyslela: Přesně tak! Mám ji a teď je to fakt sólokapr!

Dokáže si ještě vybavit všechny detaily? Zhluboka se nadechla a pocítila bodavou bolest v hrudním koši. Při představě zlomených žeber, která se jí zapichují do plicních laloků, se jí dělalo zle.

Detaily, nabádala sebe samu k disciplíně. Bylo tam pár věcí, které do sebe nezapadaly, ale když se bude jen trochou snažit, tak tu skládanku dá dohromady…

Do-hro-ma-dy.

Najednou jí připadá těžké udržet v mysli slova. V hlavě má jak vymeteno. Když si nedá pozor, tak usne, a to nesmí. Až se rozední, musí být při vědomí. Jakmile se tam objeví lidé, musí začít volat o pomoc.

Jak dlouho už to asi trvá? Úplně ztratila pojem o čase, má však dojem, jako by slyšela jakési cvrlikání. Možná první pták v ranním úsvitu. A možná jen vrzající kovové panty dveří.

Na okamžik zavře oči. Jen na chvilinku, dokud bodavá bolest v hrudi neustoupí.

„Neoprávněný vstup,“ řekl muž. „Za to si můžete jen a jen sama. Copak jste neviděla ceduli?“

Tohle teda nebylo fér. Ani náhodou. Taková… jak že se tomu říká? Taková finta. Přesně!

Vylákal ji sem pod záminkou příslibu, že jí poskytne nové informace. Namísto toho jí ale sebral její podklady. Ty si bude moct ale později zase opatřit. Až se odsud dostane ven. Tady z toho úzkého, děsivě stísněného… prostoru.

Když na pár minut zavře oči, bude se jí pak lépe přemýšlet. Neusne. Bude jen podřimovat. Sbírat síly.

Síly.

Znenadání ji vyděsil jakýsi ohlušující zvuk. Bolest se jí zavrtávala do ramene jako do běla rozžhavené železo. Vykřikla. Tak jsem přece jenom usnula, pomyslela si. Tam, kde ležela, byla stále ještě hluboká tma, ale vysoko nad ní byl už patrný sinavý rozbřesk.

Ležela zaklíněná mezi dvěma zdmi, které se vypínaly dobrých patnáct metrů nad její hlavou. Mezerou mezi nimi viděla malý kousek nebe. A teď se v jejím zorném poli objevilo ještě něco dalšího… Jakási roura.

„Haló! Jsem tady dole. Spadla jsem sem. Potřebuju pomoct!“

Hluk shora se přiblížil. Když svůj vlastní hlas neslyší ani ona sama, kdo jiný ho může slyšet?

Roura se ještě o kousek posunula a začalo z ní cosi vytékat. Cosi šedivého, tekutého, tuhého. První kousek té hmoty dopadl s plesknutím ještě docela daleko od ní. Pak se však její zdroj začal přibližovat a nakonec se otvor roury zastavil přímo nad ní.

Došlo jí, co bude následovat. Už nekřičela. Jen k sobě pevně přitiskla oční víčka a rty, ačkoliv jí bylo jasné, že jí to nijak nepomůže. Cítila, jak na ni dopadá těžká, vlhká matérie, a nechala se pohltit tmou. Až pak se přes ni převalila neprodyšná vrstva betonu.

První kapitola

Kdykoliv se mě znovu zmocní strach, prohlížím si snímky ze svého vlastního pohřbu. Světlá rakev ve smuteční síni. Spousta svíček a obrovská fotografie, z níž se usmívám na smuteční hosty. Oči mám zelenější než ve skutečnosti, vlasy natočené do zářivě lesklých kudrlinek a o malinko tmavší než dřevo rakve. Ten účes pro mě není typický, ale tehdy jsem se ještě chtěla muži za objektivem líbit.

Všude kolem rakve jsou věnce. Ty s růžemi zřetelně převažují. S rudými, růžovými, žlutými i bílými. Stuhy nesou obvyklé nápisy: V hlubokém zármutku. S láskou a vděčností. Vzpomínáme.

Jen jeden v sobě skrývá hlubší pravdu. Nachází se na zdaleka nejošklivějším věnci, jenž je zároveň také jedním z největších a stojí šikmo napravo dole pod rakví. Kdyby nebylo několika rušivých detailů, jež nutí k zamyšlení, tak by kombinace pronikavě růžových lilií a zářivě oranžových gerber musela každého přimět s odporem odvrátit pohled. Kupříkladu osamělý narcis, jenž se jakoby omylem nachází mezi dvěma liliemi. Anebo bodlák, podle všeho jediný svého druhu, který si kdy našel cestu na smuteční věnec. A konečně ještě také malá kytice pomněnek, které mezi oranžovými gerberami vypadají jako modrá skvrna.

Ráda bych věděla, kolik smutečních hostů asi tváří v tvář takové ohavnosti bezradně kroutilo hlavou, nicméně skryté poselství za touto optickou urážkou jim přirozeně unikalo. Dokonce i já jsem se tou záležitostí musela několik měsíců zabývat, abych pochopila veškeré jemné nuance.

Pronikavé růžové a oranžové tóny měly mou pozornost připoutat k věnci, a postarat se tak o to, že mi ono skryté poselství neunikne.

V řeči květin reprezentuje bodlák sílu a také hřích. Narcisy symbolizují znovuzrození – nic bych si nepřála méně. Pomněnky mluví samy za sebe, avšak jsou tu jisté pochyby, zda lze jejich poselství číst odděleně od nápisu na stužce. Ta je modročervená a po barevné stránce dává věnci definitivní ránu. Na věčnou památku, stojí na nápisu vyvedeném zlatým písmem.

Je to varování, a já vím, od koho pochází.

Stav zakázek je dobrý. Matti pobíhá po krámu a pohvízdává si. Já sedím v dílně a vyrábím květinová aranžmá pro svatební tabuli. Příjemná změna, i když nechápu, proč si někdo nechává dělat květinovou výzdobu na svatbu na hřbitově. Kdybych si mohla vybrat, dala bych raději přednost zahradnictví nebo květinářství někde na předměstí, kde prodávají hlavně narozeninové kytice a valentinské růže. Robert byl však proti. „Toho, kdo dělá na hřbitově, si nikdo nevšimne. Lidé jsou zaměstnaní svým zármutkem a chtějí co nejrychleji zase vypadnout. Nikde nemůžeš být neviditelnější. “

Možná má pravdu. Stejně tak je ale možné, že chtěl jen popustit uzdu svému morbidnímu smyslu pro humor a jednoduše mě odlifroval k dalším mrtvým.

Krémové růže, nevěstin závoj, bílé stužky, zelená hortenzie a to celé volně omotané stříbrným drátkem, na němž jsou natažené korálky. Patnáct stolů znamená patnáct kusů. Stíhám tři za hodinu; až budu hotová, dám si ještě jedno obligátní kolečko kolem hřbitova.

Když se cítím tak ztracená jako dnes, táhne mě to většinou k Beethovenovu hrobu. Skupina 32A, číslo 29. Narodil se v Bonnu, zemřel ve Vídni a byl tu také pochován. Už jenom proto se s ním cítím svázána, ačkoliv místem mého narození byl Kolín a dějištěm mé smrti Frankfurt. Přesto jsem byla pohřbená ve Vídni, která je pro to podle všeho to nejlepší místo, jak praví staré otřepané klišé, jemuž je však v tomto případě radno dát za pravdu. Nikde jinde na světě člověk se smrtí tak důvěrně nesouzní.

„Caro?“

Jsem tak zaujatá květinovým aranžmá číslo sedm, že mi zas nějakou chvíli trvá, než pochopím, koho má na mysli. Polekaně se obrátím. Je to Eileen. Kroutí nade mnou hlavou. „Někdy si říkám, jestli náhodou nejsi nedoslýchavá. “

„Ano?“ nasadím nucený úsměv. Opět si vzpomenu na Beethovena. Lepší, když mě bude pokládat za nedoslýchavou, než kdyby začala tušit pravdu. Totiž že jsem si ani za osm měsíců ještě nezvykla na svou novou identitu. Před dvěma týdny mi skoro z úst vyklouzlo mé pravé jméno, když se mě jeden zákazník v telefonu vyptával, s kým hovoří. Z leknutí se mi udělalo špatně od žaludku a málem jsem se pozvracela do karafiátů.

Eileen je chytrá a zvídavá. V sedmnácti letech ji napadají věci, jichž by si Matti ani Paula nikdy nevšimli. Přesto je to klasický případ nezpůsobilosti ke školnímu vzdělávání – s těžkou dyslexií a dyskalkulií a z rodiny, která neměla prostředky nazbyt, aby jí platila doučování.

„Můžu ti pomoct?“ Popadne jednu kytici hortenzií a obrací ji ve slunečním světle, které proniká dovnitř špinavými okenními tabulkami. „Ta kombinace je vcelku pěkná, i když já bych si zářivě bílé stužky asi nevybrala. Jen si představ, jak hezky by to vypadalo se světle zelenými!“

„Výslovné přání zákazníka,“ opáčím a usměju se na ni. „Máš ale naprostou pravdu. “

Podívá se na mě a nakloní hlavu ke straně, jako by jí má slova ještě doznívala v mysli. Eileen je jediná, která ve mně občas vzbuzuje obavy, že z mé výslovnosti cítí až příliš mnoho vlivu spisovné němčiny. Nevyptává se mě však, jenom se pokaždé podívá stranou. „Tak můžu ti teda pomoct?“

„Určitě. Budu ráda. “ Přisune ke mně jeden z tácků, které používáme jako základny pro květinovou výzdobu. Skloní hlavu s krátkými vlasy s havraním přelivem, pohlédne na jeden z hotových kusů a přikývne. „Tak dobrá. Vsaď se, že budu rychlejší než ty. “

A také je – a nejenom to. Kusy květinové výzdoby, které prošly jejíma rukama, vypadají ve finále lépe než ty moje, ačkoliv jsme obě použily stejný výchozí materiál a postupovaly navlas stejným způsobem. Přesto působí výsledek její práce přirozeněji, ne tak upachtěně, a zároveň i originálněji. Na rozdíl ode mne má ona totiž talent.

„Pěkné,“ pochválím ji a ona mi můj kompliment opětuje. Je to totiž milé děvče.

„Přišlo ještě pět objednávek na smuteční věnce. Udělala jsem záznam v knize. Nemohla bys pak…“ Větu nedokončí, avšak já vím, co bude chtít. Matti je dobromyslný chlapík, ale empatie nepatří k jeho silným stránkám, a tak se celé hodiny dokáže bavit dívčinými pravopisnými chybami.

„Mrknu se na to. Něco naléhavého?“

Zavrtí hlavou. „Ani ne. Jen docela dost kýčovitých a nevkusných věcí, ale všechno to má alespoň týden čas. “

„Fajn. “ Hotovou výzdobu společně zabalíme. Goran se pro ni zastaví později. Cestou ven projdu přes obchod, kde Matti právě dává dohromady kytici pro nějakou starší netrpělivou dámu.

„Trochu se projdu,“ prohodím. „Potřebuju se nadýchat čerstvého vzduchu. “

„V pohodě. “

Zatímco má žena námitky vůči jednomu tulipánu, protože má údajně poškozený okvětní lístek, vyklouznu ven ze dveří. Ze spěšného pohledu po okolí, který si neodpustím kdykoliv vstupuji do nějakého prostoru nebo naopak vycházím ven, se stal návyk, jehož bych se mohla začít pomalu zbavovat.

Všechno je normální. Je mi sice jasné, že si blížící se hrozby všimnu teprve tehdy, až se bude tyčit přímo přede mnou, přesto však mám oči všude, a to přinejmenším až do chvíle, než se mi podaří ztratit se mezi hroby.

Hlavní vchod u druhé brány není daleko od našeho zahradnictví a právě teď se tam scházejí smuteční hosté k dalšímu pohřbu. Dorazivší se navzájem objímají a poklepávají se po ramenou. V mé zelené pracovní zástěře si mě nikdo nevšímá, ale já mám přesto sto chutí udělat čelem vzad a vrátit se.

Nesmysl, říkám si a spěchám se svěšenou hlavou kolem smutečních hostů. Tohle není tvoje město, a dokonce ne ani tvoje země. Jsi ještě nenápadnější než kamení u cesty. Nikdo tě tu nemůže poznat.

Kráčím dál. Procházím pod starými arkádami, tam se dám ostře doleva, pokračuji kolem skupin 31A a 31B, až nakonec dojdu ke skupině 32A.

Beethoven, Mozart a Schubert. Tady je člověk jen málokdy sám. To místo k sobě láká turisty, kteří pokládají kytice na náhrobní kameny anebo, jako v Mozartově případě, k úpatí hřbitovních pomníků.

Dnes jsou to Japonci, kteří se nejprve navzájem fotografují před hroby, načež jedna z dívek vybalí selfie tyč. Široké úsměvy, nadšená gestikulace směrem k náhrobkům, dvojice prstů zdvižených do symbolu „viktorky“.

Držím se pár kroků od nich. Focení nebude trvat dlouho, japonští turisté mívají zpravidla velice nabitý program. Jinak by neměli šanci zvládnout během jediného týdne deset evropských velkoměst.

Po pár minutách vyrazí dál a já se opřu o jeden ze sloupů, které lemují hrob přede mnou a sahají mi až k bokům.

Na náhrobním kameni ve tvaru vysokého zašpičatělého hranolu není uvedeno ani datum narození, ani datum úmrtí. Stojí tam jen „Beethoven“. Nad jménem se nacházejí dva pozlacené symboly: lyra a had, který se kouše do ocasu. Jeho protáhlé tělo tvoří dokonalý kruh, v jehož středu se vznáší motýl s roztaženými křídly. Oba symboly, jak mi bylo řečeno, jsou znamení zmrtvýchvstání.

Já to vidím jinak. Pro mne jsou to dvě stvoření, která se navzájem drží v šachu. Had by raději sám sebe spolkl, než by si nechal motýla upláchnout ze svého vězení. Ten druhý je zase zkoprnělý strachy. Dělá mrtvého. Mohl by se snad pokusit uprchnout, zkusit uletět, avšak chybí mu k tomu odvaha.

Slunce vykouklo zpod zamračené oblohy a zlaté symboly se rozzářily. Sklopím pohled. Srovnám kytice na náhrobku a ty zvadlé dám pryč. Není to moje povinnost, je to jen má potřeba. Pak vykročím na zpáteční cestu do neviditelnosti.

× × ×

V krámu jsou ještě zákazníci. Matti váže lilie, gerbery germini, chryzantémy santini a azalky do uměleckého díla v bledě růžových, oranžových a zelených tónech. Kytice nemá sloužit jako smuteční dekorace, ale má nejspíš prolomit ledy na schůzce; zákazníkem je mladý muž, který si stále dokola otírá ruce o nohavice džínsů.

Eileen stojí u pokladny a vrhá významné pohledy na knihu objednávek, která leží vedle ní. Vezmu si ji do podpaždí a odeberu se s ní dozadu.

Stejně jako dříve napsala slovo „věnec“ ve třech ze čtyř případů jako „vjenec“. Opravím „kozatce“, „hortenzije“ a „pyvoňky“; přepíšu „krémoví“ na „krémový“ a „arandžmá“ na „aranžmá“. Snažím se přitom, aby to všechno působilo co možná nejnenápadněji.

U posledního věnce si Eileen poznamenala „lýlije“. Bezděčně se usměju; skoro to dělá dojem, jako by v naději, že se snad jednou přece jen musí trefit, hodlala vyzkoušet všechny možnosti, jak to slovo napsat. Když však čtu dál, zamrzne mi úsměv na rtech.

Ony chybně napsané lilie měly být růžové a měly být zkombinovány s oranžovými gerberami. Kromě toho si zákazník přál ještě také pomněnky – ty Eileen kupodivu napsala bez chyby –, které se mají do věnce vložit na nějakém příhodném místě.

Opětovně se mi vybaví snímky z mého pohřbu. Cítím bušení svého zrychleného tepu ve spáncích, na krku a v břiše.

Na dalším řádku stojí, že na věnci má být červená stužka se zlatým nápisem V duchu jsme stále s tebou.

Jméno žádné. Není potřeba. Objednávka byla vystavena na jistého Martina Meiera, který zaplatil předem. Svou adresu neuvedl.

Zaklapnu knihu, potlačím v sobě nutkavou touhu vzít okamžitě nohy na ramena, a vzpomenu si na rozebranou odstřelovací pušku Barrett M82 uloženou doma ve skříni na šaty. Nejsem si jistá, jestli bych ji skutečně chtěla použít, ale vědomí, že ji mám, mě uklidňuje.

Robert se mi zanedlouho ohlásí, o tom nemůže být žádných pochyb. Otázka zní jen proč. Pro uspořádání procesu stále chybí obžalovaný.

Třeba mu jde jen o to, abych se nezačala cítit příliš sebejistě. Možná chce jen docílit toho, abych se i nadále chovala obezřetně.

Ta myšlenka mě sice uklidní, ale trvá to jen pár vteřin. Tohle není Robertův styl. Zajímám ho jen potud, pokud mu můžu k něčemu posloužit.

„Podívej se prosím pěkně ještě na internetové objednávky!“ volá Matti od prodejního pultu. Zaskuhrám, že jo, a posadím se k počítači, který je starý a pomalý, ale Matti ho nechce vyměnit, protože nemá chuť trápit se zase s „nějakým novým verkem“, jak říkává. Bezduše klikám na objednávky a vytisknu si z nich dvě, které mají být hotové už pozítří. Pokaždé, když se otevřou dveře prodejny, vystrašeně sebou trhnu. Jsem na tom jako na začátku. Jako by ani neuplynulo deset měsíců, ale nanejvýš deset dní.

Nikdy to však není Robert, ani nikdo z nich. Toho bych si okamžitě všimla – podle toho, jak bleskově opanují prostor, do něhož vstoupí. Nedělají téměř žádný hluk a bez přestání se smějí. Až do úplného konce.

Protože se mi ve vzduchu obtěžkaném květinovou vůní s každou minutou stále hůře dýchá a nemám dnes už nic důležitého na práci, poprosím Mattiho, jestli bych nemohla jít domů o hodinu dřív. Není nadšený, ale přikývne. Dokáže mi vyčíst z obličeje, když se mnou už nic nebude.

Bydlím na Geringergasse, asi tři kilometry od hřbitova. Jsou to dvě malé místnosti ve třetím poschodí s poškrábanými parketami, docela pěknou kuchyní a koupelnou s přilehlou toaletou.

Ve slově Geringergasse je sice přízvuk na prvním „e“, ale přesto se nedokážu zbavit podezření, že když Robert to jméno poprvé viděl, musel se královsky bavit. Název té ulice se pro mě přesně hodí; přívlastek „gering“ čili „nepatrný“ sedí na všechno v mém životě. Na mé naděje, můj manévrovací prostor i můj životní elán ve dnech, jako je tenhle.

Možná ho na té adrese nezaujalo nic jiného, než že se nachází příhodně blízko květinářství. Tři zastávky autobusem, dvě zastávky tramvají – dostat se od jedněch dveří ke druhým mi jen zřídkakdy trvá déle než dvacet minut.

Když dnes dorazím na práh svého bytu, leží na rohožce narcis a bodlák svázané hrubým špagátem na převazování balíků.

Na pár vteřin se musím opřít o zeď a počkat, až se mi přestanou před očima míhat černé fleky. Tentokrát to nebyla telefonická objednávka do květinářství. Někdo tady byl, přímo před mým prahem. Poprvé za deset měsíců minulost doslova zaklepala na moje dveře.

Druhá kapitola

Za normálních okolností bych dnes večer šla ještě ven. Je středa; to se v jednom blízkém fitness studiu konají lekce krav maga. Zapsala jsem se tam před půl rokem, když se mi nutkání tahat s sebou odstřelovací pušku Barrett začínalo stávat neodolatelným.

Krav maga je technika sebeobrany, kterou používá i izraelská armáda a při níž se nedělá nic napůl. Údery a kopance jsou zasazovány tam, kde to nejvíc bolí s cílem, aby příslušný úder vyřadil protivníka z boje na co možná nejdelší dobu. Anebo dokonce nadobro, ale tyto techniky se přirozeně neučíme.

Byla by iluze domnívat se, že pokud by mě našli, tak by ta trocha průpravy v sebeobraně prodloužila můj život třeba i jen o dvě minuty. Přesto se během lekcí cítím o něco méně bezmocná než předtím. Už jen proto se ta investice vyplatí.

Dnes se však už neodvažuju vyjít z domu ani na krok. Obracím v třesoucích se prstech narcis a bodlák, pátrám po skrytém vzkazu, žádný nenacházím, a odhazuji nechtěný dárek do odpadkového koše.

V posledních měsících jsem svému životu dovolila, aby se stal takřka normálním. Chodila jsem do kaváren, i když jsem si vždycky zalezla někam do kouta, chodila jsem se projít, a to jen proto, že jsem měla chuť. Dnes se však bojím dokonce i jen rozsvítit světlo, ačkoliv venku už je skoro úplná tma. Pokud za oknem někdo číhá a dívá se mi do oken, bude si myslet, že nejsem doma. Ačkoliv kromě lidí z obchodu moje nové telefonní číslo nikdo nezná, přepnula jsem mobil do režimu „letadlo“. Připadám si tak neviditelnější. Ležím v posteli a hraju Angry Birds se zataženými závěsy v oknech.

Krátce před desátou někdo zaklepe na dveře. Srdce se mi na moment zastaví, aby se vzápětí rozbušilo dvakrát tak rychleji. O půl minuty později se ozve další zaklepání. Hned nato uslyším kovový lomoz od toho, jak se někdo pokouší vypáčit zámek.

K tomu však nedojde. I nadále je klid. Musela bych se proplížit až do předsíně, abych slyšela, jestli se ode dveří vzdalují kroky, ale nedokážu se skoro hnout. Až po dvaceti minutách se po hmatu dobelhám k oknu, poodhrnu o několik centimetrů závěs a vyhlížím ven.

Pokud dobře vidím, tak na ulici nikdo není. Automobily na parkovišti jsou vesměs ty samé, co tu stávají i jindy, a těchhle věcí si já přece vždycky bedlivě všímám.

Než se vrátím do postele, zaklíním jednu z kuchyňských židlí pod kliku venkovních dveří. Chápu sice, že je to směšné, ale i tak se pak cítím bezpečněji. A dokonce se mi i podaří usnout.

Sen, který mě v půl páté probudí, je tentýž, jenž mi nedopřává klidný spánek už rok. Nikoliv sen o mé vlastní smrti, nýbrž nesrovnatelně děsivější sen o smrti někoho jiného. Sním barevně a vnímám přitom různé zvuky a rozličné pachy. A stejně jako v dnešní hrůzostrašné noci bych nejraději jen a jen utíkala. Tehdy, když mi ještě záleželo na životě, jsem nesměla, a dnes pro změnu nemůžu. Z toho snu mám tělo jako olovo, jeho tíha se mi tlačí na hrudník, až mi nakonec v plicích nezbývá už žádný vzduch a usilovně lapám po dechu.

Není šance, že bych zase dokázala usnout. Venku je ještě tma, a tak po hmatu odklopýtám do koupelny bez oken, kde si můžu rozsvítit. Mohla bych se dnes hodit marod a zůstat doma. Mohla bych tu čekat na záchvaty paniky, které se určitě dostaví nejpozději kolem jedenácté. V tom případě se však budu raději bát mezi smutečními věnci a květinovou výzdobou v zadní místnosti květinářství.

První autobus odjíždí přibližně za tři čtvrtě hodiny a po něm jede ještě také tramvaj. Na hřbitově bych mohla být krátce po půl šesté. Ten se otevírá až v sedm, ale já vím, kam Matti schovává rezervní klíč od obchodu.

Osprchuji se tedy, spletu si vlasy do nepoddajného copu, natáhnu na sebe džínsy a jednu ze svých příliš velkých mikin, postavím se ke dveřím a podívám se ven dveřním kukátkem.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola