strana 1 – titulní list – výtvarník

Rosamund Luptonová

TŘI HODINY

THREE HOURS

Copyright © 2019 by Rosamund Lupton

All rights reserved.

Translation © Viktorie Košnarová, 2021

ISBN 978-80-249-4461-6

Felicity Bluntové

inspirativní a výjimečné osobnosti, s díky

PRVNÍ ČÁST

A co ty? Kdy započneš tu dlouhou cestu do svého nitra?

Rúmí (1207–1273)

1.

9:16 ráno

Okamžik klidu, kdy se jakoby zastaví čas, je neměřitelný. Pak jej lehký tlak konečku prstu, zvrásněná kůže na chladném kovu, znovu nastartuje a kulka letí rychleji než zvuk.

Roztříští zasklenou skříňku nad ředitelovou hlavou, v níž jsou vystaveny medaile za statečnost, udělené v poslední světové válce chlapcům ze šestého ročníku. Medaile se promění v šrapnel, zasáhnou ředitelovy jemné hnědé vlasy, přerazí stranici jeho brýlí a prorazí kost chránící tu část jeho hlavy, která myslí, miluje, sní a bojí se, jako by kousky kovu proletěly jeho bytostí a smyslem jeho existence. Stále ještě však dokáže myslet, protože to právě on pomyslel na ty chlapce, na šrapnel vytvořený z jejich statečnosti, který zničil jeho představy o vlídnosti světa.

Padá dozadu. Další výstřel, chodba jako tunel plný ozvěny. Chápou se ho čísi ruce a táhnou ho do knihovny.

Hannah s Davidem ho vlečou od zavřených dveří do knihovny a ukládají ho do stabilizované polohy. Všichni šesťáci prošli kurzem první pomoci, ale kde se naučili takové odvaze? Možná že v nich byla celou dobu a on si toho nevšiml?

Zase ty medaile, kolem nichž přešel snad tisíckrát. Snaží se je uklidnit, i když vypadá špatně, a tím si je jistý, že vypadá hrozně – uvnitř je v pořádku, jeho osobnost je nedotčená, třebaže nemůže mluvit. Místo slov z jeho úst vycházejí steny a lapání po dechu, takže se raději nepokouší něco říkat, aby se o něj ještě víc nebáli.

V chabém světle vypadají jeho žáci jako duchové, bledé tváře, lesknoucí se oči a neviditelné tmavé oděvy. Jakmile zazněl červený kód, vypli elektřinu. Viktoriánské dřevěné okenice jsou zavřené a prasklinami v nich dovnitř proniká jen chabé světlo zimního dne.

On, Matthew Marr, ředitel a jediný dospělý na místě, je musí bránit, musí tyto žáky základní školy zachránit, ty v hrnčířské dílně, v divadle, na hodině angličtiny v místnosti o kus dál po chodbě, musí říct učitelům, aby nic neriskovali a udrželi děti v bezpečí. Mysl mu však sklouzává zpátky do vzpomínek. To možná způsobil ten šrapnel, úlomky kostí zformovaly zeď na jedné straně minulosti. Slova z vlastních myšlenek se ho však zmocnila – riziko, bezpečí, záchrana.

Co se to proboha děje?

Pokouší se to pochopit, jeho myšlenky uhánějí zpátky, rychle, příliš rychle, takže hrozí nebezpečí, že přepadnou za hranu jeho mysli, do temnoty. Zastaví se u vzpomínky na porcelánově modré nebe, průčelí Staré školy zářící kvetoucím klematisem, křik pestrobarevného lejska. Poškozená mysl mu říká, že odpovědi se nacházejí tam, v tom dni, ale myšlenky, které ho dovedly až sem, se rozplynuly.

Hannah přikryje horní část těla pana Marra svou prošívanou bundou a David mu dá na nohy kabát. Pak si Hannah svlékne mikinu. Nezaječí. Nezapláče. Ovine mikinu panu Marrovi kolem hlavy a pevně sváže rukávy. Pak se pokusí zastavit krvácení z rány na noze, a když je s tím hotová, znovu zkontroluje průchodnost dýchacích cest.

Žádné další výstřely. Zatím. Strachem se její kůže stává citlivější a ona sama se jakoby scvrkne. Když si svléká tričko, aby z něj udělala obvaz, pohlédne na stěnu knihovny směrem do zahrady. Zabedněná okna jsou příliš malá a příliš vysoko na to, aby se jimi dalo utéct. Druhá stěna, od podlahy ke stropu obložená knihovnami, sousedí s chodbou. Jsou za ní slyšet střelcovy kroky. Chvilku si myslí, že odešel, že došel až na konec chodby k předním dveřím a je pryč, ale to neudělal, vrací se k nim.

Musí mít okované boty. Cvak-cvak, cvak-cvak na odřených dubových prknech a pak pauza. Žádné další zvuky z chodby, žádné jiné kroky, žádné hlasy ani bouchnutí brašny na knihy. Všichni se schovávají, tiší a nehluční. I cvakání se ztišilo. Hannah odhaduje, že došel ke třídě, kde paní Kaleová vyučuje angličtinu. Očekává výstřely. Zazní jen jeho kroky.

David vedle ní vytáčí tři devítky. Třesou se mu prsty, třese se mu celé tělo, a přestože to jsou jen tři číslice, trvá mu to celou věčnost. Hannah se obává, že to číslo bude obsazené, ne kvůli záchrance, ale protože v tu chvíli všichni vytáčejí policii.

Až já budu král… říkává jí táta a ona pokračuje, až já budu královna, bude mít policie, záchranka a hasiči zvláštní linky, ale tátův hlas neslyší, jen Davida, jak říká: „Prosím záchranku,“ jako kdyby si objednával pizzu pod namířenou pistolí. Teď čeká, až se mu ozve dispečer záchranné služby.

Ten útok na číslo 999 začaly děti, nejen přímo, i přes matky doma, v práci, na ranní kávě, na pilatesu, v supermarketu a otce v práci, ale v některých rodinách, třeba v té její ne, a rodiče odpověděli: Volal jsi na policii? Kde jsi? Jsem na cestě. Volám na policii. Hned jsem tam. Mám tě rád.

Nebo variace podobných hovorů, až na to mám tě rád si je jistá, že tohle říkají všichni rodiče, protože to slyšela. Táta to řekl. To byla na hodině angličtiny, kde jsou mobily povolené. V knihovně ne, tam je musí nechávat vypnuté v košíku přede dveřmi. David teď používá ten její.

Pokouší se roztrhat svoje tričko Gap, aby mohla panu Marrovi stáhnout zraněnou nohu, ale bavlna je příliš pevná a ona nemá nůžky. Tohle tričko nosí jen v zimě pod něčím jiným, protože všichni od druhého stupně výš nosí značky Superdry nebo Hollister, ne Gap, a teď tu je před spoustou lidí včetně ředitele jen v podprsence, protože její šatstvo muselo posloužit jako přikrývka a obvazy a necítí žádné rozpaky, jen jí připadá legrační, že jí někdy záleželo na něčem tak pitomém, jako je nápis na tričku. Nakonec mu ováže ránu celým tričkem.

Cvak-Cvak, cvak-cvak z chodby. Na dveřích není zámek. Hannah se přidá k Edovi, který vytahuje knihy z knihovny nejblíž u dveří, BELETRIE W–Z, a skládá je před dveře.

Proč pořád přechází po chodbě?

Snaží se ty kroky neposlouchat a místo toho čte tituly knížek, z nichž staví barikádu u dveří. Barva nachu od Alice Walkerové, Trainspotting odIrvina Welshe – cvak-cvak – Stroj času od H.G. Wellse, K majáku od Virginie Woolfové, Shrapnellova akademie od Fay Weldonové, Zlodějka knih od Markuse Zusaka. Představuje si, jak knihami prolétají kulky a nechávají za sebou červené cákance, zničí stroj času, roztříští lampu na majáku a na všechno padne tma.

Vrátí se k panu Marrovi, zatímco Ed dál přidává knihy na velkou hromadu u dveří. Když si vedle ředitel klekne, pan Marr mrkne a podívá se na ni. Než ho postřelili, pan Marr jí řekl, že láska je nejmocnější síla na světě, na ní jediné opravdu záleží, to se jí vybaví, když strká dlaň pod obvaz ze svého trička na jeho noze.

Jenže v hlavě se jí usadí slovo výstřel, kruté a krvavé, z něhož se jí zvedá žaludek. To slovo nikdo nevyslovil ani nenapsal, takže ho nemůže přikrýt rukou a vykřičet a ona si láme hlavu nad tím, co je to za výraz, když ho neslyší ani nevidí. Domnívá se, že vědomí tvoří tichá, neviditelná slova, vytvářející neviditelné věty a odstavce, nepsaná, nevyřčená kniha, která nás dělá takovými, jací jsme. Pan Marr zavírá oči. „Musíte zůstat vzhůru, pane Marre, prosím, musíte zůstat vzhůru.“ Bojí se, že když ztratí vědomí, jeho tichá, neviditelná kniha skončí.

Kroky za stěnou knihovny znějí silněji a blíží se k nim. Pokouší se zůstat klidná. Táta o ní říká, že je vynalézavá a statečná. George ze Správné pětky. Jo z  Malých žen. Nikdy ne hezká holka, obzvlášť ne hezká dospívající dívka, takže si vypěstovala pevný charakter. Rafi říká, že je ya amar, jako měsíc, ale Hannah mu nevěří.

Ed se přesunul k BELERII S–V, snaží se zůstat mimo linii výstřelu, pokud bude útočník střílet, takže hází knihy na hromadu ze strany. Na podlaze je spousta knih, ty poslední kloužou z povrchu k základně.

Kroky se zastavují před jejich dveřmi. Hannah zadrží dech, slyší své srdce bušit do ticha. Pak kroky pokračují dál.

* * *

Daphne Epelsteinerová, pětapadesátiletá učitelka dramatické výchovy, školní divadlo milovala od chvíle, kdy ho před pěti lety postavili, pro jeho krásnou praktičnost a estetickou citlivost. Budovu navrhli tak, aby vypadala jako přirozená součást lesa, který ji obklopuje, a tvoří ji dvě spojené cedrová krychle. V té větší se nachází obstojně prostorné jeviště, hlediště a foyer, v menší jsou zkušebny, šatny a dvě rekvizitárny.

Nyní to divadlo miluje, protože je bezpečné. Nejsou tu žádná okna, jimiž by mohli ti darebáci střílet. Stěny jsou cedrovým dřevem jen obložené, pod ním je malta a beton, protipožární obklady a izolace. Nouzové východy v zadní stěně vedou rovnou do lesa, ale protože se ředitel obával, že by se tudy mohli dostat dovnitř vandalové a zloději, jsou tyto dveře mimořádně silné a pevné. (Díkybohu za vandaly a zloděje a protipožární opatření a ředitele.)

Studenti se schovávají pod sedadly v hledišti, pár i pod jevištěm. Slyší, jak si povídají, ale neokřikne je. Zatím. Dokud nedá signál, nemusejí mlčet.

Pět žáků se ukryje pod barikádou, která tu zůstala po loňském představení Bídníků, protože nikdo neví, co si s ní počít, a Daphne se nedokáže přinutit, aby ji vyhodila. Zepředu vypadá celistvě, ale uvnitř je jen dutina tvořená hrubě nařezaným dřevem s nepořádně zatlučenými hřebíky, o něž se škrábou. Musí tam dýchat v prachu a skvrnách od barvy. Dvanáct dalších skrývá divadelní les, stromky pokáceli minulý týden v okolí a jsou nastavěné v zákulisí po čtyřech za sebou.

Asi tak před půlhodinou stříleli na policejní auto poblíž vrátnice, myslí si, že pálili z lesa. Pak, asi před třemi minutami zazněly dva výstřely ze Staré školy. Takže musí být dva, možná víc.

Se Starou školou jsou spojeni chodbou, která ústí ve foyer. Tyto dveře nechala otevřené a cítí to jako chlad v zádech, jako zranitelnost. Co jiného však má dělat? Divadlo je nejbezpečnější místo v celé škole, prakticky nenapadnutelné, jako obrovský úkryt. Napřed se sem, do bezpečí, musí dostat žáci a učitelé ze Staré školy, pak teprve může zamknout dveře. Tím, že je nechává otevřené, však může ohrozit studenty tady v divadle, a proto je musí co nejlépe schovat, dokud se k nim nepřipojí všichni ze Staré školy – nebo dokud nebude jasné, že to nepůjde – a pak teprve ty dveře zamkne.

Něco se klidně může zvrtnout. To pomyšlení ji pronásleduje, bodá ji v hrudi. Co když ke dveřím nedoběhne včas? Mohli by ji zastřelit, je to dost pravděpodobné. Je si jistá, že ty dveře jsou, stejně jako ty vzadu, neproniknutelné, jakmile jsou zamčené a závory na nich zavřené, jsou to bezpečnostní dveře, ale sotva budou neprůstřelné. Ona jen doufá, že ji střelí až poté, co je zamkne.

Její mladší kolegyně Sally-Anne s kaštanovými kudrlinkami a růžovými tvářičkami, hlídkuje ve foyer a dá jí přes WhatsApp vědět ve chvíli, kdy se jejich kolegové a studenti – nebo střelci – objeví. Mobilní signál je sice v divadle nejistý, ale je tu wifi.

„Na barikádě všichni v pořádku?“ zeptá se studentů pod rekvizitou z  Bídníků. Napadne ji, že její hlas zní nepřirozeně vesele, jako ve vánoční pantomimě. Ozve se několik statečných ano ano. Na okamžik si vybaví tu barikádu vloni jako triumf produkce, Enjolras třímající rudou vlajku, odvážně idealističtí a dojemně naivní studenti na barikádě. Zasáhlo vás to u srdce, protože ty role hráli skuteční dospívající studenti. A ne dospělí, jako na představeních ve West Endu.

„Vedete si náramně,“ pochválí je.

Postrádá čtyři studenty: Doma Streetera, Jamieho Altona, Rafiho Bukhariho a Tobiase Ferna. Nejméně se obává o netečného Doma, který jí v 8:20 poslal textovku, že se zdržel, patrně pod zatuchlou peřinou. Představuje si ho, jak líně šlape na kole po silnici, v zatáčce ke škole narazí na policejní auta a dál ho nepustí.

Jamie Alton tu byl už ráno, ale v 8:15 šel vyzvednout kotel pro čarodějnice do dílny v Nové škole, což znamená, že je v bezpečí, určitě je v bezpečí, protože Nová škola je hned u silnice a evakuovat se dá levou zadní, takže kvůli Jamiemu nemusí panikařit.

Rafi Bukhari se celé dopoledne neobjevil, ani neposlal textovku. Měla pro Rafiho velkou slabost, jako skoro všichni, kvůli tomu, čím vším si prošel, i kvůli jeho úsměvu a pronikavé inteligenci. Ty jeho vlahé tmavé oči, jako gazelí. Neobyčejně laskavý a krásný hoch. Ale on přežil bouři na moři ve člunu, pašeráky lidí, přežil Asada a Daesh a ruské bombardéry, on proboha ze všech dětí i dospělých nejlépe ví, jak se o sebe postarat.

Ale co Tobias Fern? Obavy o Tobiase jsou silné a neovladatelné jako kroutící se batole, které se odmítá dát uspat. Diametrálně odlišný pocit od vysokého, štíhlého, samostatného Tobiase, který nesnáší cizí dotek. Tobias někdy ztratí povědomí o tom, kde by měl být, a už ho párkrát našli, jak bloudí po kampusu s protihlukovými sluchátky na uších. Včera však byl bledý, a ona mu doporučila, aby se v noci dobře vyspal, takže ho snad matka dnes nechala doma a její vzkaz se k ní vším tím zmatkem nedostal.

Žádné zprávy na WhatsAppu od Sally-Anne ve foyer.

Jde do zákulisí zkontrolovat žáky schovávající se za lesem. Některé stromky jsou ovinuté zelenými šlahouny, takže poskytují dobrý úkryt, ale těm, kteří se schovali za opadanými bezlistými kmeny, vykukují šaty a bledé obličeje.

„Birnamský lese! Potřebujete nalíčit. Našminkujte si obličeje, prosím.“

Lesík se rozpadá, stromky jsou odkládány na podlahu.

Podává jim skříňky s líčidlem. „Pomažte jeden druhému tváře hnědou a zelenou.“

Spěšně se neohrabanými prsty navzájem potírají. Joanna začíná líčit kamarádku Caitlin a čistotně používá štětec. Daphne uvažuje o tom, že Joanně řekne, aby to tam jen tak naplácala, tohle není ukázkové líčení při zkoušce z dramatické výchovy, ale napadne ji, že se tak Joanna vyrovnává se situací, a tak ji nechá být.

„Tady jste v bezpečí,“ říkám všem. „Nejsou tu žádná okna a dveře jsou mimořádně pevné. Nemohou se na nás dostat.“

„Ale dveře do chodby jste nezamkla, že?“ zeptá se Luisa. Její bratr dvojče, Frank, je v knihovně ve Staré škole.

Ne,“ odpoví Daphne. „Nezamkla jsem je. Dobře, až se nalíčíte, oblečte si kostýmy.“

Jejich kostýmy z  Macbetha jsou hnědé tuniky z pytloviny, a ty se používají skoro v každé produkci v různých obměnách. V  Macbethovi jsou v pase převázané provazem. Splynou se stromy daleko lépe než barevné mikiny a trička.

„Budeme zkoušet?“ zajímá se Joanna.

Pane na nebi, tahle Joanna snad vůbec není z téhle planety!

„Možná později,“ řekne jí.

„Jsou Anna a Mladý Fry v bezpečí?“ zeptá se Josh. „Slyšela jste o nich něco?“

Sedmiletá Anna a Davy, známý pod přezdívkou Mladý Fry, hrají Macduffovy děti, ale tady se měli objevit až před svým výstupem, asi za hodinu.

„Dneska ráno mají hodinu umění v Nové škole,“ odpoví. „Takže je evakuovali.“

„Jste si jistá, Daphne?“ ptá se Josh dál.

„Ano, Nová škola se evakuuje snadno.“

Všichni jí říkají Daphne, a začali s tím už dávno, protože její příjmení je dlouhé a složité, takže ji oslovovali napřed „slečno Daphne“, a když byli starší, slečnu vypustili, ale propánajána, co na tom záleží, jak ji oslovují? Ale ono na tom záleží. Znamená to, že jí důvěřují.

„A co ostatní z nižšího stupně?“ ptá se Antonella.

„Existuje plán pro mimořádné události,“ vymýšlí si Daphne. Jak by mohl záchranný plán pomoci všem, kdo se nacházejí v budově nižších ročníků, která stojí na konci cesty, míle daleko od silnice a pomoci? Pokusila se zavolat kolegům, kteří tam byli, ale nikdo to nezvedl. Musí se soustředit na žáky, co jsou tady, protože jedině těm snad dokáže pomoct.

Kluci i holky se převlékají v jedné místnosti, to se normálně neděje. Několika z nich to očividně není příjemné, a to ji povzbudí, protože je jasné, že se nemohou moc bát, když se dokážou stydět, i když puberťáci si uvědomují své tělo v jakékoli situaci.

„Hned jak se převléknete, chci vás vidět zpátky za těmi stromy. Staňte se Birnamským lesem! Ztotožněte se se svou rolí!“

Pár úsměvů. Statečné děti.

Pomůže posledním několika zamaskovat obličeje, protože to třesoucí se ruce jejich partnerů nezvládly.

„Už to nebude dlouho trvat a dorazí policie,“ řekne jim. Policie jim přece už brzo pomůže. „Jsem jen přehnaně opatrná, to je ta moje obsedantně-kompulzivní porucha.“

Schová je za řadu stromků a přejde do rekvizitárny. Ta první je zamčená a klíč od ní má Jamie Alton, ale ta druhá, větší, je odemčená a plná dalších stromků. Odvleče je do zákulisí. Kůra jí odírá dlaně a jsou těžké. Vloni, když je to vyplavilo, jí Philip říkal policajtko a ona se teď podle toho chová, protože neví, jakou jinou roli by měla hrát, aby pomohla dětem.

Jsou za těmi stromky překvapivě dobře ukryté. Může se snadno stát, že pokud její plán nevyjde a střelec se dostane dovnitř a zběžně se tím směrem podívá, nevšimne si jich. Je to dost dobře možné.

Přejde z hlediště do foyer. Dnes večer tu mají u dveří do hlediště stát dva studenti a rozdávat programy rodičům a učitelskému sboru.

Ve foyer je také bar a bezpečnostní dveře do zasklené chodby, která spojuje divadlo se Starou školou, abyste cestou do divadla nepromokli. To ji dráždí – copak jste nikdy neslyšeli o deštníku? –, ale teď ta chodba znamená únik do bezpečí.

Doufala, že uvidí, jak tudy utíkají děti a učitelé pod ochranu divadla, ale chodba je prázdná a padá na ni sníh. Na druhém konci neprosvítá žádné světlo, dveře tam jsou zavřené a škola tone ve tmě.

U otevřených dveří drží stráž jen Sally-Anne s nastřelovací pistolí v ruce. Daphne pochybuje, že by střelec Sally-Anne dovolil, aby se k němu přiblížila natolik, že by do něj mohla vypálit hřebík, ale obdivuje její kuráž. Panebože, ona používá výrazy své babičky z války, ta postava, kterou teď hraje, má vlastní slovník. I když má dojem, že to je vlastně její skutečné já a že to, čím byla předtím, byla jen zkouška.

„Něco nového?“ zeptá se Sally-Anne.

„Ne. Jak si vedou naše děti?“

Daphne napadne, jestli ten důraz, s jakým Sally- Anne vyslovila slovo „naše“, nenaznačuje, jakou má Daphne zodpovědnost a že nejbezpečnější by bylo zamknout ty dveře, a zablokovat tak únikovou cestu ze Staré školy. Sally-Anne možná nedrží tu nastřelovací pistoli, protože je statečná, nýbrž proto, aby se chránila jedinou dostupnou zbraní. Se Sally-Anne sice pracuje už čtyři roky, ale člověka, včetně sebe sama, poznáš, až když zmizí rutina. Sladká malá Sally-Anne může být kýmkoli. Kolegové, s nimiž léta pracuje, přátelé, ti všichni si mohou najednou navzájem připadat jako cizinci.

„Myslíš, že je divadlo opravdu tak bezpečné?“ zeptá se Sally-Anne.

Protože jestliže divadlo „tak bezpečné“ není, nemůže poskytnout dostatečné útočiště ostatním učitelům a žákům, a tak mohou bez provinilého pocitu dveře do chodby zamknout.

„Ano, myslím,“ odpoví.

„Dobrá,“ řekne Sally-Anne. „V tom případě budeme čekat tak dlouho, jak bude nutné.“

„Birnamský les je nalíčený. Chtěla jsem, aby na sebe jen něco naplácali, ale Joanna nalíčila Caitlin jako lesní vílu.“

Sally-Anne se skoro rozesměje.

„Myslíš, že je ta nastřelovací pistole k něčemu?“ zajímá se Daphne.

„Musíme doufat. Mohla by je zpomalit. Kdybychom rozsvítili všechna světla, střelce to na chvíli oslepí a poskytne nám to pár drahocenných minut.“

Daphne se líbí symbolika oslepení světlem a cítí se nepříjemně, protože Sally-Anne předtím křivdila.

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

1.