Virginia Woolfová Roky

Přeložila Zuzana Mayerová

THE YEARS

Translation © Zuzana Mayerová, 2021

ISBN 978-80-207-2023-8

1880

Bylo to zvláštní jaro. V proměnlivém počasí se nad zemí hnala modrá a fialová mračna. Zemědělci na venkově pozorovali s obavami svá pole; Londýňané obraceli zrak k obloze a střídavě otevírali a zavírali deštníky. Ovšem v dubnu se takové počasí dá čekat. Tisíce prodavaček provázely touto poznámkou úhledný balíček, když ho podávaly dámám v rozevlátých šatech na druhé straně pultu v obchodním domě Whiteley’s nebo místní pobočce Army and Navy. Nekonečný dav kupujících ve West Endu a úředníkův East Endu se valil po chodníku jako karavana kráčející  neúnavně vpřed – tak se to alespoň jevilo těm, kteří se z nějakého důvodu na okamžik zastavili, aby například hodili do schránky dopis nebo se zadívali do okna klubu na Piccadilly. Proud velkých i malých kočárů a drožek ani na chvíli nepolevil; byl totiž začátek sezóny. V klidnějších uličkách dávali k lepšímu flašinetáři své křehké a povětšinou melancholické melodie, jejichž ozvěna či parodie se ozývala z Hyde Parku a z parku Svatého Jakuba ve štěbetání vrabců a milostném pokřiku přelétavých drozdů. V korunách stromů na náměstích posedávali holubi, tu a tam shodili na zem větvičku a stále dokola houkavě opakovali svou přerušovanou ukolébavku. V branách Marble Arch a Apsley House se odpoledne tísnila procesí dam v různobarevných šatech s honzíkem a pánův redingotu se špacírkou a karafiátem v knoflíkové dírce. Teď přichází princezna Alexandra, pánové smekají klobouky. V suterénech domů lemujících dlouhé třídy rezidenční čtvrti připravují služebné v čepečku a zástěrce čaj. Stříbrná konvice je křivolakou cestou po schodišti dopravena na stůl a mladé i staré panny rukou, jež ošetřuje bolesti chudých v Bermondsey a Hoxtonu, do ní pečlivě odměří jednu, dvě, tři, čtyři lžičky čajových lístků. Po západu slunce zamrkají ve svých skleněných klíckách milióny plynových světýlek připomínajících paví oka, i potom však zůstanou chodníky převážně temné. Paprsky světla lamp a zapadajícího slunce se prolnou a společně odrazí od ztichlé hladiny jezírek v parku. Cestujícím v drožce, která je kodrcavě veze na večeři do restaurace, se na okamžik otevře malebný pohled z můstku. Konečně vyjde měsíc a jako vyleštěná mince klidně a přísně, nebo snad úplně lhostejně, září na obloze. Pomalu se kutálí, jako kužel světla z reflektoru postupuje po obloze a s ním jeden za druhým míjejí dny, týdny, roky.

Plukovník Abel Pargiter seděl po obědě ve svém klubu a rozmlouval s přáteli. Protože jeho společníky v kožených křeslech byli muži stejného ražení jako on, bývalí vojáci a státní úředníci dnes už na odpočinku, ožívali nad starými žerty a příhodami ze své minulosti v Indii, Africe a Egyptě a nakonec zcela přirozeně přešli k současnosti. Šlo o nějakou schůzku, někdo se patrně měl s někým sejít.

Náhle se nejmladší a nejelegantnější z nich naklonil kupředu. Včera obědval s… ztišil hlas. Ostatní se k němu sklonili; plukovník Abel mávnutím ruky odehnal číšníka, který přišel odnést šálky od kávy. Tři hlavy s řídnoucími šedinami setrvaly několik minut těsně u sebe. Pak se plukovník prudce vzpřímil v křesle. Záblesk zájmu, který jim všem prokmitl v očích, když začal major Elkin vyprávět svou historku, z jeho tváře vyprchal a plukovník se opět tvářil lhostejně. Jasně modrýma očima, jež se zdály být nepatrně šikmé, jako by se v nich dosud odrážel lesk Východu, a zároveň v koutcích přimhouřené, jako by je měl neustále plné prachu, hleděl přímo před sebe. Něco ho napadlo a rozmluva s přáteli ho rázem přestala zajímat; vlastně mu začala být protivná. Vstal a vyhlédl oknem na Piccadilly. S doutníkem v ruce shlížel na střechy omnibusů, drožek, kočárů, bryček i nákladních povozů. Nemám s tím nic společného, jako by svým postojem říkal; všechno už to jde mimo mě. Upíral zrak před sebe a jeho zarudlý ušlechtilý obličej se zachmuřil. Vtom ho cosi napadlo. Chtěl se na něco zeptat; otočil se, ale jeho přátelé tam nebyli. Skupinka se rozpadla. Major Elkin už spěšně vycházel ze dveří, Brand se mezitím dal do řeči s jiným členem klubu o kus dál. Plukovník Pargiter spolkl slova, která měl na jazyku, a obrátil se zpátky k oknu na Piccadilly. Zdálo se, že všichni tam venku na ulici jdou za svým cílem. Všichni spěchají na nějakou schůzku. I dámy v rachotících kočárech a bryčkách ujíždějí po Piccadilly za nákupy a pochůzkami. Všichni se vracejí do Londýna; připravují se na začátek nové sezóny. Jen pro něj žádná nová sezóna nezačínala; plukovník neměl nic na práci. Jeho žena umírala, ještě však nezemřela. Ráno se jí dařilo lépe; zítra se jí přitíží; dnes má nastoupit nová ošetřovatelka; a tak to půjde dál a dál. Otevřel noviny a obrátil pár stránek. Prohlédl si snímek západního průčelí katedrály v Kolíně nad Rýnem. Pak noviny odhodil zpátky mezi ostatní deníky. Jednou – tak eufemisticky nazýval dobu, až bude jeho manželka po smrti –, jednou se vzdá Londýna, namlouval si, a odstěhuje se na venkov. Jenže pořád je tady dům; a jsou tu děti; a je tady ještě… jeho výraz se změnil; rozladěnost ustoupila a plukovník se zatvářil tajnůstkářsky a trochu provinile.

Vlastně mám kam jít, pomyslel si. Už když probíral s přáteli poslední klepy a novinky, v skrytu duše na to myslel. A když se otočil a zjistil, že jsou pryč, jako by si přiložil obklad na bolavé místo. Půjde navštívit Miru; tu jeho návštěva jistě potěší. A tak když vyšel z klubu, nezamířil na východ, kam spěchali všichni ti pilní úředníci; ani na západ ke svému domu v Abercorn Terrace; ale vydal se po vyšlapaných cestičkách přes Green Park směrem k Westminsteru. Tráva byla jasně zelená; na stromech začínaly vyrážet listy; na větvích se ježily malé zelené drápky jako ptačí pařátky; všechno jiskřilo živočišným chvěním; vzduch voněl svěžestí a čistotou. Plukovník Pargiter však neviděl trávu ani stromy. V těsně upnutém svrchníku mašíroval parkem a hleděl přímo před sebe. U Westminsteru se zastavil. Tuhle část svého podniku vůbec neměl rád. Kdykoli dorazil do úzké uličky pod mohutnou hmotou opatství, do uličky s řadou omšelých domků se zažloutlými záclonami a papírovými cedulemi v oknech, do uličky, kde od rána do večera vyzváněl na svůj zvonec prodavač koblih a kde pokřikovaly děti a skákaly na chodníku křídou namalovaného panáka, pokaždé se zastavil, rozhlédl se napravo a nalevo, a pak rázně vykročil k číslu třicet a zazvonil. S hlavou vtaženou mezi ramena hleděl přímo do dveří a čekal. Nechtěl, aby ho někdo viděl stát právě před tímto prahem. Neměl rád, když musel čekat, než ho pustí dovnitř. A neměl rád, když mu konečně paní Simsová otevřela. V domě to vždy podivně páchlo; na šňůře vzadu na dvorku věčně viselo nějaké špinavé prádlo. Vyšel nahoru po schodech, mračil se a ztěžka dupal, a vstoupil do obývacího pokoje.

Pokoj byl prázdný; přišel moc brzy. Znechuceně se rozhlédl kolem sebe. Místnost zaplňovaly nejrůznější tretky. Připadal si nepatřičně, jako by byl příliš velký, když tu tak stál rovně jako svíčka před krbem se zástěnou, na které byl namalovaný ledňáček usedající na stvol rákosí. O patro výš přecházely sem a tam rychlé kroky. Ona tam někoho má? zeptal se sám sebe v duchu a poslouchal. Z ulice dovnitř doléhal dětský křik. Taková ubohost; taková nízkost; taková faleš. Jednou, už brzy, pomyslel si… ale pak se otevřely dveře a do pokoje vešla jeho milenka Mira.

„Ach, bubáčku můj!“ zvolala. Byla rozcuchaná; vypadala jako rozčepýřené kuřátko; koneckonců je ale mnohem mladší než já a určitě mě ráda vidí, pomyslel si. Kolem nohou jí poskakoval malý psík.

„Lulu, Lulu,“ přivolala psíčka, zvedla ho na ruku a druhou si začala upravovat vlasy. „Pojď se ukázat strýčínkovi.“

Plukovník se usadil do vrzajícího proutěného křesla a Mira mu položila psíka do klína. Za jedním ouškem měl červenou lysinku – snad nějakou vyrážku. Plukovník si nasadil brýle a sklonil se, aby si skvrnu prohlédl. Mira ho políbila na místo, kde se límec košile dotýkal jeho zátylku. Pak plukovníkovi spadly brýle, Mira je sebrala a nasadila psíkovi. Vycítila, že staroušek dnes nemá dobrou náladu. V tom záhadném světě klubů a rodinného života, o němž s ní nikdy nemluvil, se přihodilo něco nepříjemného. Přišel dnes dřív, než se stačila učesat, což ji rozladilo. Její povinností však bylo rozptýlit jeho chmury. A tak poletovala sem a tam – i když už malinko otylá, stále dokázala proklouznout mezi stolem a křesílkem –, hbitě odstavila zástěnu, a než jí v tom mohl zabránit, zapálila v krbu nájemního bytu ubohoučký oheň. Pak se uvelebila jako na bidýlku na opěradle jeho křesla.

„Ach, Miro!“ zašilhala na sebe do zrcadla a poupravila si několik sponek ve vlasech, „ty jsi ale hrozná nepořádnice!“ Rozpustila si do uzlu svázané lokny a nechala je splynout na ramena. Vlasy měla dosud krásné, plné zlatých odlesků, i když už jí táhlo na čtyřicet a u přátel v Bedfordu měla, ne každý to o ní věděl, osmiletou dceru. Dlouhé kadeře se vlastní tíhou rozvinuly a plukovník se k nim sklonil a vtiskl do nich polibek. O kus dál na ulici spustil flašinetář a děti se za ním rozeběhly, takže se náhle rozhostilo ticho. Plukovník začal Miru hladit po šíji. Po chvíli jeho ruka, na níž chyběly dva prsty, tápavě sklouzla po šíji níž a níž až na ramena. Mira se svezla na podlahu a opřela se mu zády o koleno.

Vtom vrzly schody; kdosi zaťukal na dveře, jako by je chtěl varovat před svou přítomností. Mira si rychle sepnula vlasy, vstala a vyšla na chodbu.

Plukovník začal znovu metodicky zkoumat psíkovy uši. Je to vyrážka, nebo to není vyrážka? Prohlížel si červenou skvrnu, pak postavil pejska na všechny čtyři do košíku a čekal. Nelíbilo se mu protahované špitání venku na chodbě. Konečně se Mira vrátila; tvářila se ustaraně, a když se tvářila ustaraně, vypadala staře. Začala se přehrabovat mezi polštáři a pod přehozem. Hledám kabelku, řekla; kam jsem ji jenom založila? V tom nepořádku může být kdekoli, pomyslel si plukovník. Konečněji našla, plochou ušmudlanou portmonku zastrčenou pod polštářem v rohu pohovky. Obrátila ji a vytřepala. Vypadly z ní kapesníčky, zmačkané útržky papíru, drobné mince. Měl by tam být sovereign, řekla. „Jsem si jistá, že jsem ho tam včera měla,“ bručela si pro sebe.

„Kolik?“ zeptal se plukovník.

Nakonec to byla libra – vlastně ne, dohromady to dělá libru, osm šilinků a šest pencí, řekla a tiše dodala něco o prádle. Plukovník otevřel malou zlatou tobolku a podal jí dvě libry. Vzala si peníze a z chodby se k němu doneslo další špitání.

„Prádlo…?“ podivil se plukovník a rozhlédl se po místnosti. Takové ubohé neútulné doupě; ovšem plukovník byl o tolik starší než ona, že se nehodilo, aby se jí vyptával na prádlo. Vtom se Mira vrátila. Přicupitala k němu a znovu se posadila na zem a položila mu hlavu na koleno. Skomírající plamínky v krbu mezitím docela pohasly. „Nech to být,“ řekl netrpělivě, když vzala do ruky pohrabáč. „Nech ho vyhasnout.“ Odložila pohrabáč zpátky. Psík tiše pochrupoval; flašinet vyhrával. Plukovníkova ruka se opět vydala nahoru a dolů po její šíji, proplétala se sem a tam dlouhými hustými kadeřemi. V malé místnosti, v těsné blízkosti protějších domů, se rychle stmívalo; záclony byly zatažené jen napůl. Přitáhl si ji k sobě; políbil ji zezadu pod vlasy; a pak jeho ruka, na níž chyběly dva prsty, začala klouzat po šíji stále níž a níž až na ramena.

* * *

Náhle se rozpršelo, déšť bubnoval do chodníku a děti, které až dosud proskakovaly dovnitř a ven mřížovím svých křídových klecí, se rozutekly domů. Podél obrubníku se potácel starý pouliční zpěvák s rybářskou hučkou švihácky posazenou do týla a bujně vyzpěvoval: „Spočtěte svá požehnání, spočtěte svá požehnání –“ Teďsi vyhrnul límec kabátu a schoval se pod stříšku hostince, kde svou výzvu zakončil: „Spočtěte svá požehnání a za všechna vzdejte dík!“ Pak znovu vysvitlo slunce a chodník vysušilo.

„Voda se ještě nevaří,“ řekla Milly Pargiterová a vzhlédla od konvice. Seděla u kulatého stolu v předním salónu domu v Abercorn Terrace. „A hned tak nebude,“ upřesnila. Pozorovala staromódní mosaznou konvici s vytepaným vzorem růží, který už byl téměř neznatelný. Pod konvicí se třepetal neduživý plamínek. Millyina sestra Delia, sedící opřená zády ve vedlejším křesle, se rovněž zadívala na konvici. „Musí se to opravdu vařit?“ zeptala se po chvíli líně a snad ani nečekala odpověď, a Milly opravdu neodpověděla. Seděly a mlčely a pozorovaly plamínek na konci žlutého knotu. Na stole byla připravená spousta talířků a šálků, jako by čekaly další hosty; v této chvíli tu ale byly samy. Místnost byla zastavěná nábytkem. Přímo proti nim stál příborník s policemi plnými porcelánu; na skle se tu a tam zatřpytil odlesk podvečerního dubnového slunce. Z portrétu nad krbem se na ně usmívala rusovlasá mladá dáma v bílém mušelínu držící na klíně košík s květinami.

Milly si vytáhla z vlasů sponku a začala rozplétat knot na jednotlivá vlákna, aby líp hořel.

„To je k ničemu,“ poznamenala podrážděně Delia sledující její počínání a nespokojeně se zavrtěla. Všechno tak nesnesitelně dlouho trvá. Pak vešla do salónu služebná Crosbyová a navrhla, že uvaří vodu v kuchyni, ale Milly řekla, že ne. Jak se mám přestat vrtět a rozčilovat, pomyslela si Delia a poklepala nožem na stůl a přitom se dívala, jak její sestra vlásenkou pošťuchuje chabý plamínek. Zpod kotlíku se ozvalo tenké komáří bzučení; v tom okamžiku se však znovu rozlétly dveře a do místnosti vpadla dívenka v naškrobených růžových šatičkách.

„Taky ti mohla chůva dát čistou zástěrku,“ napomenula ji přísně Milly napodobujíc dospělý tón. Holčička měla na zástěrce zelenou šmouhu, jako by šplhala po stromech.

„Ještě ji nepřivezli z prádelny,“ odsekla malá Róza. Pohlédla na stůl, ale svačina ani zdaleka nezačala.

Milly se znovu pokusila vlásenkou povzbudit knot. Delia se zaklonila v křesle a zadívala se přes rameno z okna. Ze svého místa viděla na schody u předního vchodu.

„Už jde Martin,“ povzdechla si. Bouchly dveře; na stolku v hale hlučně přistály knihy a do salónu vešel dvanáctiletý hoch. Rusé vlasy, stejné jako dáma na podobizně, měl rozcuchané.

„Běž se převléknout,“ vybídla ho přísně Delia. „Máš spoustu času,“ dodala. „Voda se ještě nevaří.“

Všichni se zadívali na konvici. Pod pohupující se mosaznou nádobou blikal a tence melancholicky zpíval chvějivý plamínek.

„Zatracený krám,“ řekl Martin a prudce se odvrátil stranou.

„Mamince by se nelíbilo, jak mluvíš,“ napomenula ho Milly v roli dospělé osoby; jejich matka byla už tak dlouho nemocná, že si obě sestry zvykly napodobovat její způsob jednání s dětmi. Znovu se otevřely dveře.

„Podnos, slečno…“ oznámila služebná přidržujíc si dveře nohou. V rukou držela podnos pro nemocnou.

„Podnos,“ opakovala po ní Milly. „Tak kdopak ho odnese nahoru?“ Opět promluvila tónem starší osoby, která se snaží k dětem chovat citlivě.

„Ty ne, Rózo. Je to moc těžké. Vezme ho Martin a ty můžeš jít s ním. Ale nebuď tam dlouho. Jenom mamince řekni, cos dnes dělala; a pak už snad ta konvice… ta konvice…“

Znovu začala vlásenkou pobízet knot. V ústí hadovitě zahnuté hubičky se objevil řídký obláček páry. Zpočátku přerušovaný postupně sílil, až ve chvíli, kdy zaslechly na schodech kroky, vyrazil z hubice mocný výtrysk.

„Už se vaří!“ zajásala Milly. „Už se vaří!“

Svačili mlčky. Slunce, soudě podle proměnlivých odlesků na skle příborníku, střídavě vycházelo a mizelo za mraky. Číše na okamžik zazářila temnou modří; vzápětí zešedla. Paprsky se kradmo dotýkaly nábytku v sousední místnosti. Tu a tam vytvořily vzorec; jinde zůstalo holé místo. Někde je krása, přemítala Delia, někde je volnost a někde, uvažovala, je on – s bílou květinou v klopě… Vtom v hale zarachotila hůl.

„Tatínek!“ zvolala varovně Milly.

Martin okamžitě vyskočil z otcova křesla; Delia se napřímila. Milly spěšně na stole postrčila velký růžově kropenatý šálek, který se odlišoval od ostatních. Plukovník stanul ve dveřích a nevlídně si přeměřil přítomné. Přimhouřenýma modrýma očima sklouzl z jednoho na druhého, jako by hledal, co by jim mohl vytknout; v té chvíli neodhalil žádný zřetelný nedostatek, ale měl špatnou náladu; poznali to na něm ještě dřív, než promluvil.

„Ty šmudlo jedna nezvedená,“ vkročil do pokoje, a když míjel malou Rózu, zatahal ji za ucho. Rychle si přikryla dlaní skvrnu na zástěrce.

„Jak se daří mamince?“ zeptal se a ztěžka klesl do mohutné lenošky. Neměl rád čaj; pokaždé se ale aspoň trochu napil z velkého starodávného šálku, který kdysi patřil jeho otci. Pozvedl ho ke rtům a usrkl povinný doušek.

„Tak copak jste dnes všichni dělali?“ zeptal se.

Rozhlédl se kolem sebe zamlženým, ale současně pronikavým pohledem, jenž dovedl být laskavý, ovšem dnes v něm převládala rozmrzelost.

„Delia měla hodinu hudby a já jsem šla do Whiteley’s –“ spustila Milly, jako když dítě odříkává školní úlohu.

„Utrácet, co?“ přerušil ji otec ostře, ne však nevlídně.

„Ne, tatínku; říkala jsem ti o tom. Poslali nám jiné povlečení –“

„A co ty, Martine?“ obrátil se plukovník na syna, ani ji nenechal domluvit. „Zase jsi byl ve třídě poslední?“

„První!“ vykřikl hoch, jako by to slovo celou dobu jen s velkým úsilím zadržoval v sobě.

„Hm – nepovídej,“ zabručel otec. Jeho chmury se trochu rozptýlily. Sáhl do kapsy a vylovil hrst stříbrných mincí. Jeho děti sledovaly, jak hledá mezi stříbrňáky šestipenci. Během indického povstání přišel na pravé ruce o dva prsty a svaly na dlani se mu tak zkrátily, že jeho pravačka připomínala spár nějakého starého dravce. Zdlouhavě přehraboval drobné, ale protože na své zranění nikdy nebral ohledy, děti si mu netroufaly pomoci. Róza fascinovaně hleděla na lesklé pahýly jeho znetvořených prstů.

„Tumáš, Martine,“ řekl konečně a podal synovi minci. Pak se znovu napil čaje a otřel si kníry.

„Kde je Eleanor?“ zeptal se po delší odmlce, snad aby přerušil ticho.

„Dnes je její den v Grove,“ připomněla mu Milly.

„Aha, její den v Grove,“ zabručel plukovník. Míchal kolem dokola v šálku cukr, jako by ho chtěl rozdrtit.

„Staří Levyovi jsou moc milí,“ nadhodila Delia. Delia byla jeho nejmilejší dcera, ale v plukovníkově současné náladě si nebyla jistá, co všechno si může dovolit.

Plukovník mlčel.

„Bertie Levyová má na jedné noze šest prstů,“ ozvala se nečekaně Róza. Ostatní se rozesmáli. Plukovník je ale okřikl.

„Pospěš si, synku, běž si napsat úkoly,“ podíval se na Martina, který ještě jedl.

„Nech ho dojíst svačinu, tatínku,“ řekla Milly opět tím dospělým tónem.

„Co ta nová ošetřovatelka?“ zeptal se plukovník a zabubnoval prsty na desku stolu. „Přišla?“

„Ano…“ nadechla se Milly. V té chvíli k nim ale dolehl z haly šramot a do salónu vešla Eleanor. Všem se velmi ulevilo; ze všeho nejvíc Milly. Díkybohu je tu Eleanor, pomyslela si a vzhlédla – utěšitelka a urovnávačka sporů, nárazník mezi ní a nároky a strastmi rodinného života. Milly svou sestru zbožňovala. Povýšila by ji na bohyni a obdařila krásou, které se jí samotné nedostávalo; oděla by ji do šatů, které sama neměla, kdyby ovšem Eleanor nesvírala v náruči hromádku ohmataných sešitů a pár černých rukaviček. Zachraň mě, říkala si Milly v duchu, když jí podávala šálek čaje, protože jsem taková nanicovatá, ušlápnutá, neschopná myš ve srovnání s Delií, která si vždycky prosadí svou, zatímco mě otec stále plísní a navíc je dnes kdoví proč tak mrzutý. Plukovník se na Eleanor usmál. I zrzavý pes na koberečku před krbem zvedl hlavu a zavrtěl ocasem, jako by v ní poznal jednu z těch příjemných lidských bytostí, které mu dají kost, ale pak si jdou umýt ruce. Eleanor, nejstarší z plukovníkových dcer, bylo asi dvaadvacet; nebyla žádná kráska, ale byla zdravá, a ačkoli teď byla trochu unavená, většinou mívala dobrou náladu.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla. „Trochu jsem se zdržela. A nepředpokládala jsem –“ pohlédla na otce.

„Odešel jsem dřív,“ řekl spěšně. „Schůze –“ zarazil se. Zase se s Mirou pohádali.

„Co tvoje návštěvy, hm?“ zeptal se místo toho.

„Ano, moje návštěvy –“ opakovala po něm Eleanor, ale Milly jí podala plný talíř.

„Trochu jsem se zdržela,“ řekla znovu a vzala si jídlo. Pustila se do svačiny; ovzduší se projasnilo.

„Tak nám řekni, tatínku,“ odvážila se Delia – jeho nejmilejší dcera – „co jsi dnes dělal ty. Něco vzrušujícího?“

Nešťastný dotaz.

„Staroch jako já si už nemůže dopřávat nic vzrušujícího,“ prohlásil plukovník zatrpkle a dál drtil krystalky cukru o stěny šálku. Pak jako by ho nevrlá odpověď zamrzela; na chvíli se zamyslel.

„Sešel jsem se v klubu se starým Burkem; pozval mě a jednu z vás na večeři; Robin už je zpátky, dostal dovolenou,“ řekl.

Dopil čaj. Na krátké špičaté bradce ulpělo pár kapek nápoje. Vytáhl z kapsy velký hedvábný kapesník a netrpělivě si je otřel. Eleanor sedící na nízkém taburetu neušlo, jak nejprve Milly a po ní i Delia zpozorněly. Měla dokonce dojem, jako by mezi nimi panovalo jisté nepřátelství. Nic ale neřekly. Všichni dál jedli a pili, dokud se plukovník znovu nechopil šálku, a když viděl, že je prázdný, pevnou rukou ho postavil na talířek, až to cinklo. Čajový obřad byl u konce.

„Takže, hochu, hleď se pustit do učení,“ vyzval Martina.

Chlapec nechal klesnout ruku, kterou natahoval k talíři.

„Odchod,“ zavelel plukovník. Martin vstal a zamířil z místnosti; přitom neochotně klouzal rukou po stolech a opěradlech židlí, aby mu to co nejdéle trvalo. Nakonec za sebou hlučně přibouchl dveře. Plukovník vstal a v upnutém redingotu se tyčil mezi dcerami.

„Já už také musím jít,“ řekl. Vzápětí se ale zarazil, jako by vlastně nikam nespěchal. Stál mezi nimi vzpřímeně jako voják, jako by chtěl vydat nějaký další rozkaz, ale v té chvíli ho žádný určitý nenapadal. Pak si vzpomněl.

„Byl bych rád, kdyby některá z vás,“ obrátil se k dcerám všeobecně, „napsala Edwardovi… A připomeňte mu, aby napsal mamince.“

„Jistě,“ řekla Eleanor.

Plukovník vykročil ke dveřím, v půli cesty se však zastavil.

„A dejte mi vědět, až mě bude chtít maminka vidět,“ dodal. Znovu se odmlčel a pak štípl nejmladší dceru do ucha.

„Šmudlo nezvedená,“ řekl a ukázal prstem na zelenou šmouhu na její zástěrce. Róza ji přikryla dlaní. U dveří se opět zastavil.

„Hlavně,“ řekl a začal kroutit knoflíkem dveří, „nezapomeňte napsat Edwardovi.“ Pak konečně knoflík povolil a plukovník vyšel ze salónu.

Mlčely. Eleanor vycítila, že ve vzduchu panuje napětí. Natáhla se po jednom z malých sešitů, které předtím odložila na stůl, a rozevřela si ho na klíně, avšak nesklonila k němu hlavu. Nepřítomně se zadívala směrem k sousednímu pokoji. Stromy vzadu na zahradě se začínaly zelenat; na keřích vyrážely první listy – drobné lístečky připomínající ouška. Slunce střídavě svítilo a pohasínalo; obloha se co chvíli rozzářila a zase potemněla, světlo dopadalo sem a tam –

„Eleanor,“ oslovila ji Róza. Držela se zpříma a svým postojem podivně připomínala otce.

„Eleanor,“ opakovala tlumeným hlasem, protože sestra ji nevnímala.

„Ano?“ Eleanor konečně vzhlédla.

„Chtěla bych si zajít do krámku paní Lamleyové,“ řekla Róza.

Jako by otci z oka vypadla, jak tam tak před ní stála s rukama za zády.

„Už je moc pozdě,“ řekla Eleanor.

„Zavírají až v sedm,“ namítla Róza.

„Tak řekni Martinovi, aťjde s tebou,“ vyzvala ji Eleanor.

Holčička pomalu vykročila ke dveřím. Eleanor se vrátila k sešitu s účty.

„Nesmíš jít sama, Rózo; rozhodně nesmíš jít sama,“ dodala ještě a zadívala se nad čísly na sestřičku, která mezitím došla ke dveřím. Róza mlčky přikývla a vyklouzla z místnosti.

Vyšla po schodech nahoru. Na chvíli se zastavila před matčinou ložnicí a vdechla sladkokyselý pach, který se vznášel nad karafami, sklínkami a zakrytými miskami rozestavenými na stolku přede dveřmi. Pokračovala dál po schodech, až zůstala stát před učebnou. Nechtělo se jí dovnitř, protože se včera s Martinem pohádala. Nejdřív se pohádali kvůli Erridgeovi a mikroskopu a pak kvůli tomu, kdo střílel na kočky slečny Pymové ze sousedního domu. Jenže Eleanor jí řekla, že nesmí jít sama. Otevřela dveře.

„Ahoj, Martine –“ oslovila bratra.

Seděl za stolem, před sebou opřenou otevřenou učebnici a něco si mumlal – snad řecky, snad latinsky.

„Eleanor mě poslala –“ začala. Všimla si, jak zrudl a sevřel v pěsti kousek papíru, jako by ho chtěl zmačkat do kuličky. „Abych ti řekla…“ pokračovala a pak se napřímila a opřela se zády o dveře.

Konec ukázky

Table of Contents

1880