Autorka děkuje Ministerstvu kultury ČR za tvůrčí stipendium v letech 2018–2019.

Copyright © Milena Štráfeldová 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7314-3

Někde tam je,

ta divná.

Na samém dně.

Jak mořská příšera,

krakatice, co děsí námořníky

a svými chapadly stahuje koráby do hlubin.

Pohlédne na tebe, a zešílíš.

Jindy je zase beztvarý kožnatec.

Už věky se nepohnul,

jen tu a tam vypustí ochranné barvivo.

Ztracená velryba, co naříká nad svou samotou.

Anebo klubko hadů, kteří se požírají navzájem.

A možná je to prastará želva.

Její krunýř dávno obrostl mušlemi,

je k nerozeznání od mořského dna.

A také to mohou být mořské sasanky,

něžně průsvitné, domodra či dorůžova,

co nevinně tančí ve spodních proudech.

Stačí se jich ale jen dotknout, a žahnou!

Svou oběť pak sežerou zaživa.

Je tam. Je!

Brání se…

1902–1918

„Jest způsobilá postoupiti do vyšší třídy.“

/zápis v třídní knize IV. obecné dívčí školy na Smíchově/

Po okně leze moucha. Ta velká, masařka. Chvíli běží nahoru, k proužku zamračené oblohy mezi činžáky. Pak se zarazí a přemýšlí, co dál. Nožkama si přitom drbe hlavu. A potom zase spěchá na opačnou stranu. Nebo někam jinam. Okenní tabulku tak křižuje už celou věčnost. Podrážděně přitom bzučí…

Holčička ji napjatě sleduje. Čeká, kdy moucha už konečně najde škvíru v okenním rámu a vyletí ven. Přece ji musí vidět, když má tak vypoulené oči! Tatínek říkal, že kvůli těm velkým očím vidí mouchy na všechny strany. To by holčička chtěla taky, mít velké oči a vidět na všechny strany.

Tahle moucha ale musí být slepá! V jednom okamžiku je jen kousíček od škvíry, už už by se mohla dostat ven, na svobodu, zase se však zastaví a leze jiným směrem.

„Ty jsi hloupá!“ zlobí se holčička na mouchu a snaží se ji svými dětskými prstíky přistrčit ke škvíře. Moucha se poleká a s rozčileným bzukotem odlétne. Obkrouží pokoj, odpočine si na lustru – a pak se vrátí k oknu a znovu po něm začne zmateně bloudit.

Holčičku už to její věčné lezení nudí a chce se vrátit do postele, vtom se stane zázrak! V šedivých mracích se najednou objeví trhlina a z ní vystřelí sluneční paprsek. Zasáhne mouchu a ta v prudkém světle strne, ani se nepohne. Holčička si ji zvědavě prohlíží…

Vidí, jak její černé tělíčko zmodralo a jak se její průsvitná křídla zbarvila dozelena a pak dofialova. Všimne si i drobných žilek na křídlech, které najednou zasvítily stříbrně. Holčička ještě nezná jména všech barev, vždyť jsou jí teprve tři roky, na ten pocit už ale nikdy nezapomene.

„Co to tu vyvádíš?“ ozve se jí v tu chvíli za zády. Do ložnice vešla máma, celá nazlobená, že holčička neleží. Místo toho dokonce šplhá někde po oknech!

„Kolikrát ti mám říkat, že máš být v posteli. Jsi nemocná, tak lež!“

Kdybych si já tak mohla aspoň chvíli poležet, když mi není dobře, pomyslí si přitom máma trpce. A bezděky si všimne mouchy.

Trhlina v mracích mezitím zmizela, zmizel i sluneční paprsek, který ji na okamžik proměnil v barevný zázrak, a tak po okně leze zas jen obyčejná moucha, po které zůstanou na skle leda mušince.

„A to jsem ta okna v pondělí vyleštila,“ rozzlobí se máma ještě víc a sáhne za skříň pro plácačku. A pak stačí jeden šikovný švih, v tom má máma jistou ruku, a z mouchy zbude na okně jen mazlavá šmouha. Máma ji setře cípem zástěry.

„A ty už buď hodná,“ urovná holčičce polštář pod hlavou. „To víš, taková angína není žádná legrace.“

~

Ta angína opravdu nebyla žádná legrace. Holčička stoná už třetí týden. Zpočátku ji bolelo v krku tak, že nemohla ani polykat. Plakala, když se jí máma snažila vpravit do pusy lžíci hořké medicíny, kterou jí předepsal doktor. Bránila se, odstrkovala máminu ruku, prala se s ní tak, až ta odporně hnědá tekutina kolikrát skončila v peřinách. Nakonec kvůli tomu dostala od mámy pohlavek.

„Podívej, cos to zase vyvedla! Já nebudu pořád převlíkat,“ rozkřikla se máma. Přitom už stačila vyměnit špinavý povlak za nový. Na tom, aby její prádlo zářilo bělostí, jí vždycky záleželo.

„Když já to nechci!“ odmlouvala holčička. „Nechutná mi to.“

„Je to medicína,“ odbyla ji máma. „Ta není od toho, aby ti chutnala. Pan doktor řekl, že ji máš užívat, tak ji zkrátka budeš užívat. Otevři pusu!“ a nalila vzpouzející se holčičce další várku hořkých kapek přímo do krku. Holčička se málem pozvracela.

Ty první dny však jen proležela ve vysokých horečkách. Chvílemi měla pocit, že se někde ztrácí. Jasně si pamatuje, jak ji do bosých chodidel pálil horký písek. A pak se zas ocitla v rybníce u bavorovské babičky a bůhvíproč se až po pás brodila ve studené vodě. A jednou dokonce poletovala jako vrabec, akorát že byla celá modrá. Ani trochu se přitom nebála, že spadne.

„To dítě blouzní,“ řekl doktor Vilímek ustaraně, když ho k holčičce konečně zavolali. „Jak dlouho už tu takhle leží?“ podíval se přísně na mámu.

„Třetí den,“ přiznala máma a rozpačitě žmoulala cíp své naškrobené zástěry.

Takže aspoň pátý, pomyslel si Vilímek. Ne nadarmo má na Smíchově ordinaci už víc jak dvacet let. Je to pořád totéž! V těchhle činžácích, co se na periferii Prahy narychlo staví kvůli fabrikám, volají doktora, až když je nejhůř. A někdy už je zkrátka pozdě. Ani sebelepší doktor pak nepomůže…

I tentokrát se zprvu obával nejhoršího. Angína, kterou tahle malá Čermínovic dcerka onemocněla, totiž zprvu vypadala jako záškrt. A nebyl by to první případ! Čas od času se difterie na Smíchově objevila. Některé dítě z kolonky ji zavleklo do školy a pak už si nemoc nevybírala. Hodně dětí záškrt nepřežilo.

Naštěstí se ukázalo, že holčička má opravdu jen těžkou angínu, za pár dnů začaly horečky klesat. Už ji ani nebalili do ledových prostěradel, ve kterých se třásla zimou, stačily jen studené obklady na krk. Doktor byl hlavně rád, že protentokrát nemusel do jejího oteklého krku řezat.

Tenhle zákrok z duše nenáviděl! Dva dospělí museli to vyděšené, dusící se dítě vší silou držet, aby mu mohl do krku proříznout otvor k dýchání. Někdy si musel pospíšit a nebyl ani čas na anestetikum. Jen rychlý řez mohl tomu malému zachránit život. Ta úleva, když pak viděl, že přestává lapat po dechu a do zmodralého obličeje se mu vrací normální barva! To ale naštěstí nebyl případ téhle Marušky…

„Nebojte se, paní Čermínová, vaše holčička bude v pořádku,“ mohl tak říct už po prvním týdnu. „Teď ale musí hodně odpočívat, aby se nemoc nevrátila. Nebo nedej bože nezasáhla srdíčko, to by byl malér. Zítra se na ni raději přijdu zase podívat.“

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ loučila se matka Čermínová s doktorem, když Marušku naposledy prohlédl a ujistil se, že nebezpečná nemoc je zažehnaná. A z hrníčku v kuchyňské kredenci začala ustaraně lovit pár bankovek, aby srovnala účet za léčení své dcerky.

„To nechte být, paní Čermínová,“ uklidňoval ji doktor. „Já si teď od vás vezmu jen za ten lék. To ostatní půjde na nemocenskou pokladnu. Váš muž má přece jako listonoš nárok na erár, ne?“

„Opravdu?“ užasla paní Čermínová. „Tak vám na stotisíckrát děkujeme,“ vrhla se málem po doktorově ruce. Jen tak tak ucukl, aby mu ji za těch pár ušetřených korun samou vděčností nezlíbala. Ještěže v tu chvíli přiběhla ze školy starší Maruščina sestra Zdeňka.

„Ukaž se mi,“ začal ji honem prohlížet doktor, aby odvedl pozornost. „Otevři pusu!“

Zdeňka poslušně odložila tašku na kuchyňskou židli a otevřela dokořán pusu s bílými zoubky. Krk měla čistý, bledý, nikde ani známka angíny.

„V pořádku,“ pochválil ji doktor. „Máte pěkné děti,“ řekl nakonec matce Čermínové a spěchal pryč.

Na věži nedalekého kostela sv. Václava právě odbíjelo poledne. Je čas zajít k Holubům na oběd, řekl si Vilímek. Dnes prý mají zadělávaného králíka, jeho oblíbené jídlo. A když bude mít štěstí, zastihne tam i Jiřího…

~

Zadělávaný králík, jak ho připravovala paní hostinská Holubová, byl totiž opravdu něco! A nejen on. I kachna se zelím, nadívané telecí, guláš, a dokonce i koprovka s knedlíkem byly lahůdky, na které se Vilímek těšil celé dny.

„Jen kvůli té vaší báječné kuchyni, paní Holubová, jsem se nikdy neoženil. Vždyť kterápak by mi doma takhle vařila?!“ usmíval se pokaždé blaženě nad plným talířem. A paní hostinská, jaksepatří obšírná ve své obrovité zástěře, zářila radostí.

„Ale jděte, pane doktore. Vy si ze mne pořád jen utahujete!“ odmítala naoko jeho chválu. Běda však, kdyby na ni některý den zapomněl. Nebo se, nedej bože, šel dokonce najíst jinam! Třeba ke Zlatému andělu. Hrůza. Vždyť tam prý sypou do omáčky mouku! To ona zahušťuje omáčky jedině smetanou…

„A víte, co chystám nazejtří?“ zašeptala vzápětí, jako by šlo o státní tajemství. „Perkelt. Pravý maďarský perkelt!“

Tak perkelt, zasnil se doktor Vilímek. To ho tedy zítra čeká další krásný den.

Bůh ví, proč se mu do téhle utěšené chvilky připletla vzpomínka na malou Čermínovic Marušku. Hned bylo po radosti…

Je to totiž pořád dokola! Když si před lety otevřel jako začínající lékař na Smíchově praxi, věřil, že něco změní. Že dokáže pečovat o všechny ty lidi, co se sem po tisících hrnuli za prací. Že je bude léčit a uzdravovat. A že bude zachraňovat jejich děti. Dnes však má pocit, že je to čím dál těžší.

A jak by taky ne, když vidí, jak se jen za jeho života změnil Smíchov k horšímu. Nemluvě o tom, co mu kdysi vyprávěli smíchovští staříčci! Pamatovali ještě zdejší vinice, zahrady a letohrádky. Jenom usedlostí a viničních domků tu bylo na sedmdesát. A jaká měly krásná jména: Šmukýřka, Nikolajka, Pernikářka, Měchurka!

Když ještě v roce 1830 vydal Vincenc Morstadt lept s pohledem na Nové Město a Vyšehrad, zachytil na něm Smíchov jako venkovskou krajinu plnou stromů a kvetoucích luk. Byla tu zahradnictví, která zásobovala čerstvou zeleninou celou Malou Stranu. Doktor Vilímek ten pohled dobře zná, už léta mu visí v pokoji nad psacím stolem.

Tenkrát uprostřed té romantické idyly strašily jedině komíny Przibramovy a Porgesovy kartounky. Když potom spojil Prahu se Smíchovem řetězový most, začal se venkovský ráz smíchovského předměstí rychle ztrácet. Továrny tu rostly jedna za druhou, porcelánka, cukrovar, papírna, fabrika na mlýnské stroje, sirkárna…

A korunu tomu všemu dodal Ringhoffer, když tu roku 1852 otevřel svůj první závod. Dnes jeho strojírny pohltily polovinu Smíchova. Nemluvě o novém pivovaru, železnici a elektrické tramvaji. A k tomu přibyly celé ulice narychlo stavěných činžáků s levným nájemným, aby měli všichni dělníci, kočí, pradleny a úředníčci, co tu pracovali, taky kde bydlet. Dnes by tedy Morstadt při pohledu na Smíchov zaplakal!

A Vilímkovi je zas kolikrát do pláče, když vidí, jak těžko se tady lidem žije. U Čermínů to ještě není nejhorší. Kuchyň a pokoj pro čtyřčlennou rodinu, co musí vyžít z pošťáckého platu, jakž takž stačí. A matka Čermínová, aspoň jak ji za poslední dny poznal, je náramně pořádná a čistotná ženská. Všechno se jí doma jen blýská. V mnohem lepších domech by si z ní mohli vzít příklad.

Zato jinde naráží doktor Vilímek na takovou ubohost, jako by lidé snad ani nežili ve slavném století páry a pokroku! Dělnické kolonky jsou plné svrabu, vší a tuberkulózy. Polovina dětí se tam nedožije pěti let. Zná i rodinu, kde syfilis dostali od otce všichni, naposledy čtrnáctiletá dcera. A co teprve když v takových poměrech vypukne skutečná epidemie! Zažil tu už snad všechno: choleru, černý kašel i pravé neštovice. O spále a záškrtu ani nemluvě.

A zlepšení se zdá v nedohlednu. Jak má však těm lidem pomáhat, když ho k nemocným často ani nezavolají? Být to opravdu záškrt, tak malé Čermínové už nepomůže. A kolik podobných dětí tu pochovali? Přitom mohl být mezi nimi i velký talent! Jednou by z nich vyrostli třeba slavní stavitelé, doktoři, profesoři. Nebo dokonce nějaký umělec…

À propos umělec! Dneska se tedy s Jiřím asi nepotká. Šel nejspíš obědvat jinam, nevěrník.

Právě v tu chvíli však do hostince U Holubů vstoupil vysoký štíhlý muž v elegantním plášti. Měkký klobouk, ebenovou hůlku i semišové rukavice předal hned u vchodu pikolíkovi a pak s úsměvem zamířil k Vilímkovu stolu.

„Vilímku, příteli,“ pozdravil ho svým jemným hlasem. Ten hlas doktor Vilímek miloval. Zvlášť když mu Jiří předčítal své verše…

~

„Přečti mi pohádku,“ žadonila toho dne Maruška, sotva Zdeňka dojedla oběd.

„Jakou?“ zeptala se Zdeňka. Kouskem chleba mezitím vytřela ze dna talíře i poslední zbytek omáčky, až se talíř jen blýskal.

„Copak ty nemáš žádné úkoly?“ ozvala se však přísně máma. Právě se chystala umýt nádobí, škopek byl už zas plný. „Víš dobře, že nejdřív si máš udělat úkoly. Pak teprve můžete myslet na hraní!“

„My jsme ale žádný úkol nedostali,“ špitla Zdeňka.

„Jak to?“ podívala se máma nedůvěřivě na starší dcerku. To se snad ještě nestalo, aby Zdeňka přišla domů bez úkolu.

„Slečna ředitelka nás dnes pustila ze školy dřív…“

„A proč?!“

„Prý kvůli těm lidem venku, aby se nám nic nestalo…“

„Jakým lidem?“ vyjevila se máma. „Co to povídáš?“

„Já nevím,“ krčila Zdeňka bezradně ramínky a bylo jí skoro do breku. Jako ostatně vždycky, když se máma zlobila. „Jen nám řekla, že máme jít rychle domů.“

Máma nechala nádobí, utřela si ruce do zástěry a šla se podívat z okna, co je to tam venku za nebezpečné lidi.

Na ulici se ale nedělo nic zvláštního. Dál v ní projížděly všelijaké povozy a káry a občas po dláždění přehrčel fiakr. Před svými krámy stejně jako jindy postávali kupci a vyhlíželi zákazníky. Dámy v kloboucích si jako každý jiný den prohlížely zboží ve výloze galanterního obchodu a služky spěchaly se džbánem do hospody, aby panu domácímu přinesly k obědu čerstvě čepovanou smíchovskou dvanáctku.

Snad jen ten pekařský učen, co spadl z kola a rozsypal při tom plnou nůši housek, neměl od svého mistra dostat takový pohlavek. Au! – Až mu odletěla čepice. Jinak se tu ale opravdu nestalo nic, co by stálo za řeč.

„To je divné,“ kroutila hlavou máma. Co to tu ředitelku napadlo? Jenom zbytečně děsí děti. A Zdeňce stačilo málo, aby hned měla na krajíčku…

Vtom v předsíňce bouchly dveře a do kuchyně prudce vešla hlava rodiny, poštovní sluha Václav Čermín. Svou kabelu upustil hned za dveřmi a pošťáckou čepici nacvičeným pohybem hodil na věšák. Chvilku se tam třásla, vypadalo to dokonce, že spadne, nakonec ale zůstala poslušně viset na kovovém háčku.

Holčička na tenhle tatínkův kousek vždycky netrpělivě čekala a pokaždé zatleskala rukama, když se mu povedl. Tentokrát však i ona zůstala na tátu užasle koukat, stejně jako Zdeňka a matka Čermínová. Nebyly zvyklé na to, aby se táta objevil doma uprostřed dne. Oběd mu dávala máma s sebou do kastrůlku, ohříval si ho stejně jako ostatní pošťáci na kamnech přímo v úřadě.

„Co se stalo?“ vyjelo konečně z mámy.

„Venku je boží dopuštění,“ řekl táta celý udýchaný. „Spěchal jsem domů, chtěl jsem vědět, jestli jste v pořádku. Hlavně že se Zdenička vrátila včas ze školy…,“ otřel si kapesníkem zpocené čelo.

„Teď mi tu vypráví, že prý je dnes pustili dřív. Vůbec nechápu proč!“

„Ve městě jsou demonstrace! Tisíce lidí se srotily na Václavském náměstí. Malostranský rynek je tak plný, že tam neprojede ani bicykl. V ulicích táhnou průvody s transparenty. Čeká se, že vyjdou i dělníci z Karlína nebo ze smíchovských fabrik. To pak bude teprve mela!“

„A o co jim jde?“ Tohle tedy máma vůbec nechápala. O politiku se v životě nezajímala, zato měla ráda ve věcech pořádek.

„Chtějí mít volební právo,“ řekl táta. Jako by však na ni mluvil cizí, nesrozumitelnou řečí.

„A k čemu?“ užasla máma ještě víc.

Zdeňka s Maruškou na rodiče ještě chvilku nechápavě koukaly a pak se tiše vytratily do vedlejšího pokoje. Maruška si lehla poslušně do postele a Zdeňka sáhla po pohádkové knížce plné velkých barevných ilustrací. Tuhle knížku obě milovaly.

„Kterou chceš?“ zeptala se Marušky.

„Tu o princezně a drakovi,“ řekla Maruška a blaženě se zachumlala do peřin.

„Tak poslouchej. Za sedmero horami a sedmero řekami bylo jedno království…,“ začala číst Zdeňka.

To království, co je někde za sedmero horami a sedmero řekami, bych ráda viděla, zasnila se Maruška a zavřela oči. Jednou tam pojedu!

~

„Jiří,“ rozzářil se doktor Vilímek a hned udělal příteli místo u svého stolu. „Už jsem se bál, že dnes nepřijdeš…“

„Málem to tak dopadlo,“ postěžoval si Jiří a usadil se na hospodskou židli. Bezděky přitom začal svými štíhlými prsty s pěstěnými nehty rovnat ubrus na stole. Jakmile si však všiml, že je na něm zaschlá skvrna od omáčky, rychle toho nechal. Něco tak ordinérního! Štítivě ruku zase odtáhl.

„Dej si králíka, je báječný,“ radil Vilímek příteli a raději přehlédl Jiřího znechucený výraz. Tihle umělci! Jsou tak přecitlivělí…

A zvlášť Jiří! Ve skutečnosti se tedy jmenuje Josef. Když si ale chce říkat Jiří, proč by mu Vilímek neudělal radost, že? I ten přídomek si Jiří vymyslel, žádné aristokratické předky přece nemá. Jeho táta byl konduktér na dráze.

„Nebudu jíst, nemám hlad,“ odmítl však Jiří dnešní chef d’oeuvre paní Holubové. „Už to tam venku nejspíš vypuklo,“ dodal trochu otráveně.

„A co?“ nechápal zprvu Vilímek.

„Davy vyšly do ulic. Celá Praha demonstruje!“

Vilímek už dříve zaslechl, že se na dnešek něco chystá. Nevěnoval tomu ovšem velkou pozornost. Tahle srocení lidu kvůli volebnímu právu se přece táhnou už dva měsíce. Co by na tom zrovna dnes mělo být tak výjimečného?

Na druhou stranu už je nejvyšší čas, aby se věci pohnuly. Píše se rok 1905, a tady jsou poměry jako ve středověku! Vždyť do vídeňské říšské rady se ještě pořád volí podle kurií, za města či venkov. Donedávna mohli volit ještě leda tak velkostatkáři nebo živnostníci. Ke všemu platil majetkový census. Krátce řečeno, své poslance si mohli vybírat jen zámožní lidé. Obyčejný člověk, třeba takový zámečník u Ringhofferů, se k volební urně ani nedostal.

Teprve po zavedení páté, všeobecné kurie mohli od roku 1897 v Předlitavsku volit všichni mužští od 24 let. I díky tomu do vídeňského parlamentu poprvé pronikli poslanci ze sociální demokracie. A byla jen otázka času, kdy začnou boje o všeobecné a rovné volební právo. Demonstrace teď probíhají málem v celém rakouském mocnářství.

„Jak to tam venku vypadá?“ zeptal se proto Vilímek znepokojeně. Při takovém srocení lidí se leccos semele.

„Četníci jsou prý připraveni demonstrace potlačit,“ odpověděl Jiří a Vilímkovy obavy jen vzrostly. Ještě že má svůj doktorský kufřík stále u sebe! Jenom doufá, že jeho obvazy nebudou potřeba…

„Co si o tom myslíš?“ podíval se tázavě na Jiřího.

Ten chvíli zamyšleně hleděl z okna a prsty bezděčně vyťukával na desce stolu jakýsi smuteční pochod.

„Dnes ráno mne napadlo pár veršů,“ řekl pak zdánlivě bez souvislosti:

A mně je,

jak bych zapomněn zůstal tu sám,

opožděný celým věkem,

dýchaje vzduch mrtvého již století…

V tom ovšem Vilímek svého přítele poznává. To je celý on! Ten zjemnělý estét, co si tak zakládá na své výlučnosti. Ve skutečnosti ho zajímají jen samá dekadentní témata, hniloba a tlení, zánik a smrt, samota a šílenství. Jeho Moderní revue je těch morbidních obrazů zmaru plná.

Přesto Vilímek Jiřího verše rád poslouchá, znějí mu jako hudba. Současně si však kolikrát říká, jak by asi Jiří zareagoval, kdyby ho jednou vzal s sebou do dělnické kolonky! Tam by se básník na to umírání mohl podívat pěkně zblízka. A ne od kavárenského stolku nad šálkem pravého ceylonského čaje, jako jeho obdivovaný vzor – dandy Oscar Wilde.

„Venku se střílí,“ vrazil náhle k Holubům kluk, co roznášel polední číslo Národních listů. „Prý zabili nějakého učně, je tam spousta zraněných,“ vyhrkl ještě. To už mu hosté čerstvé vydání trhali z rukou, ani nestačil sbírat drobné.

Doktor Vilímek vyskočil a popadl svůj kufřík plný obvazů: „A je to tady,“ řekl nešťastně Jiřímu. „Budu muset jít. Paní Holubová, platím!“

„Nechte to být, pane doktore, dáte mi to příště. Takové neštěstí,“ rozklepala se jí přitom brada. „Mladý chlapec. Takové neštěstí…“

„Půjdeš se mnou?“ obrátil se Vilímek spíš jen mimoděk na Jiřího, ten ale zavrtěl hlavou. Na nějaké pouliční boje není zvědavý. To není téma pro Moderní revui.

„Víte co, paní Holubová? Přineste mi přece jen toho králíka, když ho doktor Vilímek tak vychválil,“ rozhodl se nakonec, když se za Vilímkem zavřely dveře. Beztak má teď spoustu volného času. Poštovní úřad, kde pracuje, dnes už pro jistotu zavřeli. Aspoň si tak v klidu prolistuje pár literárních časopisů, které si dává posílat ze zahraničí.

Zatímco tedy Praha demonstrovala za volební právo a oplakávala mrtvého sedmnáctiletého učně Jana Hubače, básník Jiří Karásek ze Lvovic strávil v hostinci U Holubů příjemné odpoledne. Ten králík totiž chutnal opravdu skvěle! A navíc zjistil, že v jednom z těch zahraničních časopisů otiskli překlad jeho básně…

~

V Dolní Čermné v Orlických horách toho roku oplakávali jinou Marušku. Té však bylo už jedenadvacet. Měla prý hlavu Medúzy. Její nevlastní bratr, tehdy šestiletý Jindříšek, hledí ze staré rodinné fotografie úplně vyděšeně…

~

Zato pro Jiřího byl rok 1905 mimořádně úspěšný. Konečně totiž mohl vydat svou básnickou sbírku Sodoma! Po deseti letech od toho strašného skandálu…

Dodnes si vzpomíná, jak měl tenkrát nahnáno! Jenom tuší, kdo ho udal, že jeho verše jsou oplzlé a zvrácené. Prý v nich oslavuje homosexuální lásku mezi muži. Cenzura celé vydání zabavila ještě v tiskárně, všech dvě stě výtisků. Tiskař Stivín zachránil nějakých osm kousků, které ještě neměly obálku.

Chudák tiskař! Dostal se do celé kauzy jako Pilát do Kréda. Vůbec nechápal, co je na té Jiřího sbírce tak závadného. Musel pak přesto k soudu, stejně jako vydavatel Moderní revue Arnošt Procházka. A byli by je všechny tři nejspíš odsoudili, kdyby zrovna tehdy císař neudělil mimořádnou amnestii pro tiskové delikty…

Samotného vězení kvůli svým veršům se přitom Jiří příliš nebál. Spadal by do kategorie politických, a to není tak zlé. V cele by mohl číst i psát, měl by nárok na denní tisk, na návštěvy a dopisy. Dokonce i na slušnou stravu. Nemusel by ani nosit potupný vězeňský mundúr. A možná by z něj byl nakonec hrdina, oběť nelítostné rakouské perzekuce. Jako z omladinářů.

Kdyby ho však měli soudit pro samotnou homosexualitu, bylo by to mnohem horší. Podle zákona „O násilném smilstvu, zprznění a jiných těžkých případech“ se homosexualita trestala těžkým žalářem do pěti let. Stejně jako smilstvo se zvířaty. A kdyby při tom jinému muži snad vyhrožoval či ho donutil lstí, mohl by dostat až deset roků. S okovy na nohou, bez návštěv svých blízkých, čas od času zostřeno půstem, samovazbou nebo tvrdým ložem.  Postavit básníka Jiřího před soud kvůli smilstvu však naštěstí nikoho nenapadlo.

Chvíli se bál i toho, jaký dopad bude mít ten jeho skandál v zaměstnání, na poště. Bylo mu tehdy pouhých čtyřiadvacet, jako nedostudovaný bohoslovec nastoupil krátce předtím na místo poštovního úředníka – a teď tohle! Bude snad slavná c. a k. pošta zaměstnávat někoho, kdo je byť jen podezřelý z tak odporného zločinu? Jeho šéfové však celou záležitost velkoryse zametli pod koberec, nedostal ani důtku.

„Pane kolego, příště buďte prosím trochu opatrnější. Víte, jak obdivuji básníky. Vaše verše jsou však snad až příliš smělé,“ řekl pouze jeho nadřízený a dlouze se na toho pohledného mladého muže v dokonale padnoucím obleku podíval. „Nerad bych, aby se z vás stal druhý Oscar Wilde!“ – Právě tehdy totiž probíhal soud s velkým irským básníkem, byly toho plné noviny.

„Ano, pane,“ špitl Jiří a ze šéfovy pracovny se málem vypotácel. To mu ovšem nebránilo, aby své dekadentní verše psal dál! Umění si prostě nedá vzít…

A nakonec vyhrál! Trvalo to sice ještě dlouhých osm let, ale vyhrál. Když poslanec Josef Hybeš roku 1903 v říšské radě interpeloval kvůli jeho sbírce ministra vnitra a jen tak mimochodem ji při tom celou nahlas přečetl, bylo jasné, že už ji cenzura nemůže zakázat. A tak právě letos mohl Jiří svou Sodomu konečně vydat. Beze strachu, že mu hrozí nějaký postih. Ta úleva!

Konec ukázky

Table of Contents

1902–1918