THE VISCOUNT WHO LOVED ME

Copyright © 2000 by Julia Cotler Pottinger

Published by arrangement with HarperCollins Publishers Inc.

Cover image © Lee Avison / Trevillion Images. Design: Siobhan Hooper – LBBG

All rights reserved.

Translation © 2005, 2021 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-4441-8

Pro malé vrtící se klubíčko, které mi při psaní této knihy dělá společnost. Nemůžu se dočkat, až tě poznám!

A také pro Paula, i když nesnáší domácí hudební večírky.

Společenská sezona roku 1814 vypukla a bylo by marné doufat, že oproti roku 1813 přinese nějaké výrazné změny. Společenská smetánka je opět plná ctižádostivých matiček, jejichž jediným cílem je provdat své drahé dcery za zapřisáhlé staré mládence. Jako letošní nejvhodnější partie se jim jeví vikomt Bridgerton a skutečně – pokud vlasy toho nebohého mladíka vypadají rozcuchané a rozevláté, je to proto, že nemůže udělat ani krok, aniž by ho neprovázela slečna mrkající řasami s takovou silou a rychlostí, že vytváří vánek síly hurikánu. Snad jediná mladá dáma, která se o Bridgertona nezajímá, je slečna Katharine Sheffieldová, jejíž chování k vikomtovi hraničí občas až s nepřátelstvím. A právě proto, drazí čtenáři, má naše autorka pocit, že soupeření mezi Bridgertonem a slečnou Sheffieldovou bude jediným světlým bodem, který oživí jinak běžnou sezonu.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 13. DUBNA 1814

Prolog

Anthony Bridgerton vždycky věděl, že zemře mladý. Ne ovšem jako dítě. Mladý Anthony neměl nikdy důvod uvažovat o vlastní smrtelnosti. Hned od prvních okamžiků na tomto světě ho čekalo báječné dětství.

Je sice pravda, že se stal dědicem starodávného a zámožného vikomtství, ale lord a lady Bridgertonovi se na rozdíl od většiny šlechtických párů milovali, takže v jeho narození neviděli oba ani tak příchod dědice, jako spíš vytouženého potomka.

A tak se nekonaly žádné dýchánky, večírky ani slavnosti kromě toho, že matka a otec v posvátné úctě zírali na svého čerstvě narozeného syna.

Bridgertonovi byli mladí rodiče – Edmundovi táhlo na dvacet a Violet právě oslavila osmnáctiny – ale byli citliví a milovali syna se zanícením a oddaností, v jejich společenských kruzích téměř nevídanými. Navzdory matčině zděšení trvala Violet na tom, že bude o chlapce pečovat sama, a Edmund nikdy nezastával převládající názor, že otcové by své děti neměli vidět ani slyšet. Brával tak nemluvně na dlouhé procházky v polích Kentu, vyprávěl o filozofii a poezii, ještě než mohlo vůbec porozumět slovům, a každý večer mu vyprávěl pohádky na dobrou noc.

Protože byli vikomt a komtesa tak mladí a zamilovaní, nikoho nepřekvapilo, že dva roky po Anthonym následoval další syn, pokřtěný Benedict. Edmund si okamžitě upravil denní rozvrh, a aby mohl chodit na vycházky s oběma syny, strávil týden ve stájích, kde se svým koželuhem sestrojil speciální nosítko. Mohl tak nosit Anthonyho na zádech a současně chovat Benedicta v náručí.

Procházeli se mezi poli a potůčky a otec jim povídal podivuhodné věci o nádherných květinách, jasně modré obloze, rytířích v lesklé zbroji a dívkách v nesnázích. Violet se smávala, když se vraceli celí utrmácení a opálení, aEdmund říkával: „Vidíte? Tady je naše děvče v úzkých. Rozhodně ji musíme zachránit.“ A Anthony se vrhl matce do náruče a s chichotáním přísahal, že ji spasí před drakem dštícím oheň, kterého viděli jen dvě míle odtud na cestě ve vesnici.

„Dvě míle odsud?“ Violet v předstírané hrůze zatajila dech. „Proboha, co bych si počala bez tří siláků, kteří se postarají o moje bezpečí?“

„Benedict je teprve děcko,“ odvětil Anthony.

„Ale vyroste,“ namítla a počechrala mu vlásky, „stejně jako jsi vyrostl ty. A ještě vyrosteš.“

Edmund se k dětem vždy choval se stejnou láskou a oddaností, ale pozdě v noci, když si Anthony tiskl k hrudi Bridgertonovy kapesní hodinky (které mu k osmým narozeninám věnoval otec, jenž je dostal ke stejné příležitosti zase od svého otce), rád si myslíval, že otcův vztah k němu je trochu výjimečnější. Ne že by ho otec víc miloval – v tu dobu byli Bridgertonovi sourozenci čtyři (Colin a Daphne přišli dost brzy za sebou) – a Anthony moc dobře věděl, že všechny děti jsou zahrnovány láskou.

Ne, Anthony považoval jejich vztah za výjimečný, protože znal otce nejdéle. Koneckonců, ať bude Benedict znát otce jakkoli dlouho, Anthony bude mít vždy o dva roky náskok. Před Colinem šest. A pokud jde o Daphne, kromě toho, že je to dívka (ta hrůza!), zná otce o celých osm let méně než on – a tak, jak si s oblibou připomínal, to zůstane napořád.

Edmund Bridgerton tvořil zcela jednoduše střed Anthonyho světa. Byl vysoký, se širokými rameny a uměl jezdit na koni, jako by se v sedle už narodil. Vždycky znal odpovědi na početní otázky (dokonce i když si s nimi soukromý učitel nevěděl rady), neviděl žádný důvod, proč by jeho synové nemohli mít přístřešek v koruně stromů (a tak šel a sám jim ho postavil), a jeho smích dokázal zahřát na těle i duši.

Edmund naučil Anthonyho jezdit na koni, střílet i plavat. Sám ho odvezl do Etonu, místo aby ho poslal v kočáře se sloužícími, jako jela většina Anthonyho budoucích přátel. A když viděl, jak Anthony nervózně pokukuje po škole, která se stane jeho novým domovem, dlouze s ním rozmlouval a ujistil ho, že všechno bude v pořádku.

A bylo. Anthony věděl, že by mu otec nikdy nelhal.

Anthony miloval svou matku, a kdyby jí to mělo zajistit bezpečí, obětoval by i vlastní ruku. Ale během dospívání každý čin, úspěch, cíl, naději i sen vykonával s ohledem na svého otce.

A pak se jednoho dne všechno změnilo. Je absurdní, přemítal později, jak se člověku v okamžení změní celý život, v jednu minutu je všechno jisté a v následující ne.

Stalo se to, když bylo Anthonymu osmnáct. Vrátil se na léto domů a připravoval se na svůj první rok v Oxfordu, kam měl nastoupit stejně jako kdysi jeho otec. Život mu připadal báječný a úchvatný, jak na to má každý osmnáctiletý právo. Objevil ženy a ony si ho všímaly možná ještě víc. Jeho rodiče dál spokojeně plodili děti – rodina se mezitím rozrostla o Eloisu, Francescu a Gregoryho – a Anthony se snažil neobracet oči ke stropu, když v síni míjel matku, poosmé těhotnou. Podle Anthonyho bylo trochu nevhodné pořizovat si děti v jejich věku, ale nechal si svůj názor pro sebe.

Jak by mohl pochybovat o Edmundově rozumu? Možná i on v pokročilém věku osmatřiceti let bude chtít víc dětí.

Když se Anthony objevil, bylo pozdě odpoledne. Vracel se z dlouhé a náročné vyjížďky s Benedictem a právě procházel hlavním vchodem Aubrey Hall, domu Bridgertonových předků, když spatřil svou desetiletou sestru sedět na podlaze. Benedict byl ještě ve stájích, prohrál s Anthonym nějakou hloupou sázku, jejíž podmínky vyžadovaly, aby oba koně otřel dosucha.

Při pohledu na Daphne se Anthony zarazil. Bylo dost zvláštní, že sestra sedí na zemi uprostřed síně. A ještě podivnější bylo, že plakala.

To Daphne nikdy nedělala.

„Daff,“ poznamenal váhavě, protože byl příliš mladý, aby věděl, co si má počít se vzlykající ženou. Hlavou mu prolétla myšlenka, jestli se to někdy vůbec naučí. „Co –“

Než však stačil otázku dopovědět, Daphne zvedla hlavu a hluboký žal v jejích obrovských hnědých očích jím projel jako nůž. Pochopil, že se stalo něco hrozného, a o krůček couvl.

„Umřel,“ zašeptala Daphne. „Táta umřel.“

V první chvíli byl Anthony přesvědčený, že se přeslechl. Otec nemůže být mrtvý. Někteří lidé umírali mladí, jako třeba strýc Hugo, ale ten byl drobný a křehký. No, přinejmenším drobnější a křehčí než Edmund.

„To se pleteš,“ namítl. „Určitě se pleteš.“

Zavrtěla hlavou. „Řekla mi to Eloise. Byl… byla to…“

Anthony věděl, že by neměl Daphne třást, když vzlyká, ale nedokázal si pomoct. „Co to bylo, Daphne?“

„Včela,“ zašeptala. „Píchla ho včela.“

Anthony na ni nechápavě civěl. Nakonec ze sebe vypravil chraplavým a sotva slyšitelným hlasem: „Člověk neumírá na včelí bodnutí, Daphne.“

Mlčela, jen tam seděla a přerývaně dýchala, zatímco se snažila potlačit slzy.

„Píchla ho už předtím,“ dodal Anthony hlasitěji. „Byl jsem s ním. Odnesli jsme to oba. Narazili jsme na jejich hnízdo a já to dostal do ramene.“ Mimoděk zvedl ruku a dotkl se místa, kam ho před lety bodla včela. Tiše doplnil: „Táta do ruky.“

Daphne na něj upírala prázdný pohled.

„Je v pořádku,“ ujišťoval ji Anthony. Zaslechl ve svém hlase náznak paniky a věděl, že sestru děsí, ale byl proti tomu bezmocný. „Člověk nemůže umřít na včelí bodnutí!“

Daphne zavrtěla hlavou a tmavé oči jí najednou zestárly o sto let. „Byla to včela,“ hlesla. „Eloise to viděla. V jednu chvíli tam stál a pak… byl…“

Anthonyho se zmocnil velmi zvláštní pocit, jako by v něm něco rostlo a dralo se to pod kůží na povrch. „A pak co, Daphne?“

„Umřel.“ Vypadala při tom slově rozpačitě, stejně zmateně jako on.

Anthony nechal Daphne sedět v síni a po třech vyběhl schody do ložnice rodičů. Otec určitě nezemřel. Člověk neumírá na včelí bodnutí. To je nemožné. Naprosto šílené. Edmund Bridgerton byl mladý a silný. Vysoký, měl široká ramena, silné svaly a jako je nebe nad nimi, žádná bezvýznamná včela ho nemohla porazit.

Ale jakmile vkročil do síně v patře, poznal z hrobového ticha a z výrazu několika přešlapujících sloužících, že situace je děsivá. Jejich soucitné obličeje ho budou pronásledovat do konce života.

Rozestoupili se jako kapky v Rudém moři, a když Anthony strčil do dveří ložnice, už to věděl.

Matka seděla na kraji postele, neplakala, ani nevydávala žádné zvuky, jen držela otcovu ruku a pomalu jí pohupovala sem tam.

Otec se nehýbal. Byl bezvládný jako…

Anthony to nechtěl ani domyslet.

„Mami?“ vypravil ze sebe. Nenazval ji tak léta – od chvíle, co odjel do Etonu, pro něj byla „matka“.

Pomalu se obrátila, jako by jeho hlas přicházel dlouhým, předlouhým tunelem.

„Co se stalo?“ zašeptal.

Potřásla hlavou, oči měla zoufale nepřítomné. „Nevím.“ Nechala mírně pootevřené rty, jako by se chystala ještě něco dodat, ale pak na to zapomněla.

Anthony udělal nemotornými a trhavými pohyby krok dopředu.

„Zemřel,“ vydechla konečně Violet. „Je mrtvý a já… Panebože, já…“ Položila si ruku na břicho, obtěžkané dítětem. „Řekla jsem mu – ach Anthony, řekla jsem mu –“

Vypadala, že se co nevidět sesype. Anthony potlačil slzy, které ho pálily v očích a dráždily v hrdle, a přistoupil k ní. „Bude to dobré, mami,“ chlácholil ji.

Ale věděl, že nebude.

„Řekla jsem mu, že tohle dítě bude naše poslední,“ zašeptala, vzlykajíc mu na rameni. „Tvrdila jsem, že už nemůžu nosit další, že musíme být opatrní a… Proboha, Anthony, dala bych nevímco za to, aby tu zůstal a já mu mohla dát další dítě. Nechápu to. Prostě to nechápu…“

Plakala a Anthony ji držel. Mlčel, připadalo mu zbytečné vymýšlet slova, která by stejně nedokázala vyjádřit žal v jeho srdci.

Ani on to nechápal.

Večer přijeli lékaři a vyjadřovali se zmateně. Prý už o takových věcech slyšeli, ale nikdy se s nimi nesetkali u nikoho tak mladého a silného. Byl plný života a síly, nic podobného by je ani ve snu nenapadlo. Je pravda, že před rokem zemřel zcela nečekaně vikomtův mladší bratr Hugo, ale takové věci se nemusí v rodině nutně opakovat a kromě toho si na jeho kůži nevšimli včelího bodnutí.

Ale na druhou stranu, ani ho tam nehledali.

Nikdo to nemohl tušit, opakovali lékaři donekonečna, dokud Anthony nedostal chuť je všechny uškrtit. Nakonec je vyprovodil z domu a pomohl matce na lůžko. Museli ji přenést do náhradní ložnice – nesnesla pomyšlení, že bude spát ve stejné posteli, kterou tolik let sdílela s Edmundem. Anthonymu se podařilo uložit ke spánku i šest sourozenců a slíbil, že si s nimi ráno promluví. Ujistil je, že bude všechno dobré a on se o ně postará, jak by si otec přál.

Pak vešel do místnosti, kde nehybně leželo otcovo tělo, a zadíval se na něj. Pozoroval ho hodiny, téměř bez mrknutí oka.

A když pokoj opustil, odcházel s novou představou o svém životě i s vědomím vlastní smrtelnosti.

Edmund Bridgerton zemřel v osmatřiceti. A Anthony si prostě nedokázal představit, že by otce v něčem překonal, a to ani v počtu dožitých let.

1. kapitola

V této rubrice jsme už dřív nadhodili téma hejsků, ale teď naše autorka došla k závěru, že existují hejsci a Hejsci. Anthony Bridgerton patří mezi ty druhé. Hejsek (s malým písmenem) je mladý a nezralý. Chlubí se smělými činy, chová se nanejvýš hloupě a je přesvědčený, že je nebezpečný ženám. Hejsek (s velkým písmenem) ví, že je nebezpečný ženám. Nevystavuje na odiv své činy, protože nemusí. Je mu jasné, že si o něm budou muži i ženy šeptat, a vlastně by přivítal, kdyby mlčeli. Zná svou cenu a dobře si uvědomuje, co udělal, takže obšírné líčení vlastních skutků pokládá za ztrátu času. Nechová se jako idiot (kterýžto zvyk musíme očekávat u všech příslušníků mužského pokolení) z prostého důvodu – protože jím není. Nemá trpělivost se slabůstkami společnosti a zcela upřímně, naše autorka ho z toho nemůže vinit. A pokud to dostatečně nevystihuje vikomta Bridgertona – rozhodně nejžádanějšího svobodného mládence letošní sezony – naše autorka okamžitě odloží svůj brk. Jediná otázka zní: bude sezona 1814 rokem, kdy se konečně poddá blaženému stavu manželství? Naše autorka se domnívá… že ne.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 20. DUBNA 1814

„Jen mi tě neříkej,“ zasténala Kate Sheffieldová, „že zase píše o vikomtu Bridgertonovi.“

Její nevlastní sestra Edwina, téměř o čtyři roky mladší, vzhlédla nad novinami. „Jak to víš?“

„Hihňáš se jako blázen.“

Edwina se zachichotala a podrobila modrou damaškovou pohovku, na níž obě seděly, dalším otřesům.

„Vidíš?“ utrousila Kate a šťouchla ji do paže. „Když se píše o nějakém darebákovi, vždycky se řehtáš.“ Přesto se zakřenila. Existovalo jen málo věcí, které si užívala tolik jako sestřino popichování. Samozřejmě v dobrém.

Mary Sheffieldová, Edwinina matka a téměř osmnáct let i Kateina macecha, zvedla hlavu od vyšívání a postrčila si brýle dál na nos. „Čemu se smějete?“

„Kate se rozčiluje, že lady Whistledownová zase píše o tom prostopášném vikomtovi,“ vysvětlovala Edwina.

„Nerozčiluju se,“ namítla Kate, ačkoli ji nikdo neposlouchal.

„Bridgertonovi?“ zeptala se Mary nepřítomně.

Edwina přikývla. „Ano.“

„Nenechá na něm nitku čistou.“

„Myslím, že ji ty historky o hejscích baví,“ poznamenala Edwina.

„Samozřejmě,“ odsekla Kate. „Kdyby si vybírala nudné lidi, nikdo by její noviny nekupoval.“

„To není pravda,“ zavrtěla hlavou Edwina. „Zrovna minulý týden se zmínila i o nás a bůhví, že nejsme zrovna nejzajímavějšími obyvateli Londýna.“

Kate se usmála sestřině naivitě. Kate s Mary možná nejsou nejzajímavějšími obyvateli Londýna, ale Edwině se slámově plavými vlasy a světlemodrýma očima už nikdo neřekne jinak než „Nejpůvabnější kráska roku 1814“. O Kate s nevýraznými hnědými vlasy i očima se obvykle mluvilo jako o „starší sestře Nejpůvabnější krásky“.

Domnívala se, že existují horší pojmenování. Aspoň ji nikdo nenazval „Staropanenskou starší sestrou Nejpůvabnější krásky“, což by se blížilo pravdě mnohem víc, než si hodlala přiznat. Ve dvaceti (skoro jednadvaceti, pokud by byl někdo puntičkář) byla Kate na svou první londýnskou sezonu trochu stará.

Ale neměla jinou možnost. Sheffieldovi nebyli nijak bohatí ani za života Kateina otce, ale od jeho smrti před pěti lety museli hospodařit ještě obezřetněji. Ne že by tři ženy, které po něm zbyly, čekala brána chudobince, ale nezbývalo jim než obracet každou penny.

V napjaté finanční situaci si mohly dopřát jen jedinou cestu do Londýna. Pronajaly si dům i kočár a zjednaly nezbytné minimum sloužících, což by bylo dvakrát neúnosné. I tak na to šetřily pět těžkých let. A pokud děvčata na svatebním trhu neuspějí, nevsadí je sice do vězení jako dlužníky, ale čeká je poklidný a chudý život v nějaké okouzlující chaloupce v Somersetu.

A tak musely obě dívky vstoupit do společnosti ve stejném roce. Padlo rozhodnutí, že nejvhodnější čas nastane, až bude Edwině sedmnáct a Kate necelých jednadvacet. Mary by ráda počkala do Edwininých osmnáctin, až dívka trochu víc dozraje, ale to už by bylo Kate skoro dvaadvacet, a proboha, kdo by si ji pak vzal?

Kate pochmurně zvlnila rty. Netěšila se na londýnskou sezonu, od začátku věděla, že není typ, který upoutá pozornost smetánky. Není dost hezká, aby vyvážila nedostatek věna, a nikdy se nenaučí culit, mluvit afektovaně, delikátně cupitat a dělat všechny ty věci, které jiné dívky zvládají už od kolébky. Dokonce i Edwina, která neměla sebemenší sklony k vypočítavosti, věděla, jak stát, procházet se a vzdychat, aby se muži mohli přetrhnout jen kvůli poctě převést ji přes ulici.

Kate naopak vždycky stála se vzpřímenými rameny, nedokázala sedět nehybně, pokud na tom nezávisel její život, a chodila, jako by s někým závodila – a proč taky ne? přemítala. Když už člověk někam jde, měl by se tam přece dostat co nejdřív.

Pokud šlo o její současný pobyt v Londýně, velkoměsto se jí moc nelíbilo. Samozřejmě tu zažila i hezké chvíle a potkala pár milých lidí, ale londýnská sezona jí připadala jako příšerné mrhání penězi na dívku, která by ochotně zůstala na venkově a našla si tam nějakého citlivého manžela.

O tom však nechtěla Mary ani slyšet. „Když jsem si brala vašeho otce,“ tvrdila, „přísahala jsem, že tě vychovám se vší péčí a láskou, kterou zahrnu dítě vlastní krve.“

Kate se podařilo vypravit ze sebe pouhé „ale –“, než Mary pokračovala: „Cítím zodpovědnost vůči tvé ubohé matce, Bůh žehnej její duši, a proto dohlédnu na to, aby ses šťastně a bezpečně provdala.“

„To bych mohla i na venkově,“ namítla Kate.

„V Londýně poznáš víc mužů, z nichž si budeš moct vybrat,“ odporovala jí Mary.

Pak se připojila i Edwina, která trvala na tom, že by tu bez ní byla zcela zoufalá, a protože Kate nesnesla pohled na nešťastnou sestru, byl její osud zpečetěn.

A tak teď seděla ve vybledlém salonu v pronajatém domě téměř elegantní londýnské čtvrti a…

…s uličnickým výrazem se chystala vytrhnout noviny sestře z rukou.

„Kate!“ zakvílela Edwina a upřela oči na nepatrný trojúhelník novinového papíru, který jí zůstal mezi palcem a ukazováčkem. „Ještě jsem to nedočetla!“

„Trvalo by ti to věky,“ odrazila ji Kate s troufalým úsměvem. „Navíc se chci podívat, co dnes píšou o vikomtu Bridgertonovi.“

Edwininy oči, které se obvykle daly přirovnat ke klidným skotským jezerům, se divoce zablýskly. „Nějak moc se o něj zajímáš, Kate. Netajíš nám něco?“

„Nebuď směšná. Vůbec ho neznám. A i kdybych ho potkala, utekla bych opačným směrem. Je to přesně typ muže, kterému bychom se měly obloukem vyhnout. Svedl by nejspíš i ledovou kru.“

„Kate!“ okřikla ji Mary.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1. kapitola