Přeložila Naďa Špetláková

THE END OF HER

Copyright © 2020 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2021

ISBN 978-80-242-7305-1

Věnováno Pilar

Prolog

10. ledna 2009

Creemore, Colorado

UŽ DVA DNY SILNĚ, vytrvale sněží a nevypadá to, že by chtělo přestat. Je šílenství někam vyrážet. Pluhy ale vyjely, připomene si Lindsey. Zamračeně se zadívá z okna, je jako na trní a připadá si uvězněná. Uvězněná horami, které obklopují tohle coloradské městečko vzdálené necelých padesát kilometrů od centra Denveru. Uvězněná nekonečným sněhem. Zasněžená krajina je tak tichá. Lindsey se z toho ticha občas chce řvát.

Do těsného obýváčku za ní přijde její manžel; místnost je lacině zařízená, vetché police drží pohromadě jen díky šroubům.

„Připravená?“ zeptá se Patrick, když k němu vzhlédne, s rukama položenýma na vzdouvajícím se těhotenském břiše. Po večerní hádce kolem sebe nadále chodí po špičkách.

Je ráda, že odtud vypadne, z té absolutní samoty. Sníh nesníh, pojedou na pár dní za její matkou a sestrou do Grand Junction, kde je počasí přívětivější. Mají sbaleno, kufry stojí u dveří. Lindsey se nemůže dočkat, až bude zase mezi svými – bolestně postrádá společnost a pozornost. Netušila, že to bude tak náročné. Zajde do kaváren, které zná, a setká se s přáteli, jež tam nechala. Budou se usmívat a divit, jak se zakulatila, a chtít jí sahat na břicho; z očekávaného miminka budou nadšení. A Lindsey se uleví. Po všech stránkách. A potom bude schopná čelit návratu.

Anebo možná zůstane v Grand Junction.

„Půjdu odházet auto,“ oznámí Patrick, obuje si boty a oblékne bundu. Vezme si i čepici a rukavice. „Nastartuju, ať se ti zahřeje.“

Ona přikývne a obrátí se zase k oknu.

Kapitola 1

Srpen 2018

Aylesford, New York

HANNA BRIGHTOVÁ POLOŽÍ malého Teddyho do houpacího lehátka na verandě a posadí se k rozečtenému románu. Během dne se udělá horko, takhle dopoledne je tu však příjemný stín. Hanna si všimne, že o kus dál přes ulici parkují dvě auta. Je tam dům na prodej, někdo zřejmě přijel na prohlídku.

Zanedlouho se nechá pohltit příběhem, ale o chvíli později vzhlédne, neboť zaznamená, že se na druhé straně něco děje. Statný muž v obleku, v němž Hanna rozpozná realitního makléře, mluví před domem s nějakou ženou. Hanna je sleduje a mimoděk ji napadne, jestli je to vážná zájemkyně. Dům je na prodej teprve krátce a tahle čtvrť je atraktivní; Hanna předpokládá, že se prodá poměrně brzy. Doufá, že ho koupí nějaká mladá rodina – pro Teddyho, kterému je šest měsíců, by si představovala hodně kamarádů. Přímo přes ulici bydlí čtyřměsíční dvojčata, s jejich mámou – Stephanií, moc milou – už se Hanna seznámila. Tahle ženská vypadá, že je tu sama, nemá s sebou ani manžela, ani děti.

Lidé přes ulici si potřesou rukama, žena se otočí a vyrazí k autu. Než k němu dojde, podívá se na Hannu usazenou na verandě a zarazí se. Potom, k jejímu údivu, přejde ulici a vydá se k ní. Co asi chce? uvažuje Hanna.

„Dobrý den,“ zavolá žena přátelským tónem.

Hanna si všimne, že jí může být něco málo přes třicet a že je nepochybně atraktivní. Má světlé vlasy k ramenům, hezkou postavu a záviděníhodné držení těla. Hanna v rychlosti zkontroluje, že Teddymu nic nechybí, potom vstane a sejde po schodech z verandy. „Dobrý den, co byste potřebovala?“ ptá se zdvořile.

„Jen jsem se byla podívat na dům přes ulici,“ odpoví žena, která teď kráčí po příjezdové cestě k ní. Hanna jí jde naproti a rukou si zaclání oči před sluncem. „Můžu se vás trochu vyptat na zdejší čtvrť?“ pokračuje blondýna.

Takže to s koupí myslí vážně, uvažuje Hanna malinko zklamaně. „Jistě,“ potvrdí.

„S manželem se zajímáme o tuhle oblast – myslíte, že to je vhodné místo pro děti?“ Kývne směrem k houpacímu lehátku na verandě a usměje se. „Koukám, že máte miminko.“

V tu chvíli Hanna roztaje a nadšeně jí vypráví, jak to tu chodí. Třeba je ta ženská těhotná, jenom to na ní ještě není vidět.

Nakonec jí blondýna poděkuje a vrátí se k autu. Hanna si uvědomí, že neví, jak se jmenuje. Ale co. Jestli si ten dům koupí, bude na představování času dost. Něco jí ale vrtá hlavou, jen neví, co přesně to je. V tu chvíli se dá Teddy do pláče, a když chlapečka vyndává z lehátka, dojde jí to. Ta ženská neměla snubní prsten. Nevadí, spousta lidí si teď pořizuje děti, aniž by se brali. O manželovi se nicméně zmínila. Na druhou stranu – kdo si vyhlíží dům bez partnera?

Stephanie Kilgourová uložila dvojčata do postýlek v patře k dopolednímu spánku. Teď se na chvilku posadí na gauč v obýváku, opře se a zavře oči. Je tak unavená, že netuší, jak se jí vůbec daří vstávat, když ji plačící děti v šest ráno probudí. Na tohle ji nemohlo připravit nic – a nikdo.

Na moment se uvolní, zaboří vyčerpané tělo do pohovky a opře těžkou hlavu. Cítí, jak ji přemáhá ospalost. Jestli si nedá pozor, usne tu vsedě. Tím by si nepomohla – dvojčata si dopoledne zdřímnou jenom zhruba půlhodinku, a aby se s námahou probírala po tak krátké době, to by nestálo za to. Prospí se, až dá děti spát odpoledne, kolem půl druhé. Chronická nevyspalost si začíná vybírat svou daň. Lidé, kteří věděli, že čeká dvojčata – nijak se s tím v těhotenství netajila –, ji v žertu strašili, o kolik to bude mít náročnější. Ona se ale jenom usmívala, byla z těhotenství nadšená a vskrytu měla dobrý pocit z toho, jak příjemně se cítí, jak snadno se její tělo vyrovnává se všemi změnami.

Stephanie byla vždycky tak trochu posedlá kontrolou, a tak strávila spoustu času přípravou porodního plánu, chtěla všechno zvládnout na jedničku. Nenamlouvala si, že by to mohlo proběhnout bez medikace, ale rodit chtěla přirozeně, třebaže čekala dvojčata.

Když se ovšem schylovalo k porodu, plány vzaly brzy zasvé. Obě miminka se ocitla v ohrožení života a bylo nutné provést akutní císařský řez. Místo konejšivé hudby, tlumeného osvětlení a řízeného dýchání ji děsily pípající přístroje, zpomalená srdeční činnost, hemžící se zdravotníci a spěšný odvoz na operační sál. Vzpomíná si, jak ji Patrick držel za ruku a obličej měl bílý strachy. Ale co si vybavuje nejvíc, kromě paniky, kterou cítila, když sestry urychleně odnášely miminka na jednotku intenzivní péče, aniž si je vůbec stihla pochovat, je křečovitý třes a pocit nevolnosti. Obě děti byly naštěstí v pořádku – nic jim nebylo a měly slušnou porodní váhu.

Během prvních dní po porodu bylo pro Stephanii těžké nepřipouštět si pocit selhání; přispívalo k němu i nevyspání, bolest po císařském řezu a nutnost kojit nadvakrát, tedy zdánlivě neustále… Počáteční týdny po narození dvojčat byly tím nejnáročnějším obdobím v celém jejím životě. Děti brzy začaly prospívat, Stephanie však často přemítá o tom, jak stresující byl ten císařský řez – pro všechny. Člověk si prostě nemůže pokaždé vybrat, připomíná si. Nejdůležitější je, že jsou ona i holky zdravé. Stephanii nicméně nepřestává udivovat, jak byla před porodem naivní. Pocit kontroly je jen přelud.

A potom nastoupila dětská kolika… Holčičky od začátku nespaly bůhvíjak, kolem šestého týdne se to ale ještě zhoršilo. Plakaly, šily sebou, a ne a ne usnout. Pediatrička doktorka Prashadová Stephanii uklidňovala, že kolem dvanáctého týdne by se to mělo spravit. Dvanáct týdnů děvčátkům bylo před víc než měsícem, a nespravilo se nic. Stephanie – i její manžel Patrick – jako by zatím fungovali čistě silou vůle. Od narození dvojčat se pořádně nevyspali. Holčičky začnou fňukat vpodvečer a pořádně zaberou teprve kolem jedné nebo druhé ráno. A v šest už jsou zase vzhůru. Brutální, to je jediná možnost, jak to vyjádřit.

Stephaniin dech se zpomalí a ona během chvilky úplně vytuhne.

Najednou sebou s leknutím trhne, probudí ji pronikavý zvuk, hlasité, naléhavé píp, píp, píp. Je dezorientovaná, popletená. To, co se ozývá, je požární hlásič – v domě je kouř, Stephanie ho cítí. Vyděšeně vyskočí, oči dokořán. Jde to z kuchyně. Stephanie v dočasném ochromení pomyslí na dvojčata v patře, potom vyrazí do kuchyně. Na plotně je pánev, ze které šlehají plameny. Stephanie zůstane chvíli stát ve dveřích, nevzpomíná si, že by na hořák cokoli stavěla. Rozběhne se dovnitř a horečně sahá po hasicím přístroji v horní skříňce poblíž vařiče. V panice si nemůže vybavit, jak se s ním zachází. Obrátí se k požáru, plameny dosahují o něco výš, málem ke stropu, třebaže ten se ještě nevzňal. Stephanie slyší hučení ohně, horko je takřka nesnesitelné. Srdce jí divoce buší, nedokáže se rozhodnout. Měla by zůstat tady a mrhat drahocennými vteřinami na to, aby se pokoušela spustit hasicí přístroj, anebo běžet nahoru pro děti? Bude mít vůbec dost času na to, aby je dostala ven? Měla by nejdřív zavolat hasiče? Potom jí najednou dojde, co musí udělat. Prudce otevře spodní skříňku, vymaní z ní kovovou poklici a pánev s ní přiklopí. Bez přístupu kyslíku oheň rychle zhasne. Ona si navlékne chňapku, otočí knoflíkem a vypne hořák.

Stephanie ochabne úlevou. V místnosti je cítit kouř. Pálí a slzí jí oči a teď, když už nebezpečí pominulo, se celá roztřese. Alarm nadále kvílí, Stephanie si však uvědomí, že to není ten v kuchyni, nýbrž ten v patře. Zapne digestoř, otevře okno nad kuchyňským dřezem a vyběhne do schodů. Aby dosáhla na ječící hlásič požáru v chodbě, musí si z ložnice přinést stoličku. Konečně ho třesoucíma se rukama vypne. V nastalém tichu slyší, že holčičky pláčou, probuzené a vystrašené poplachem. Spěchá do dětského pokojíku a šeptá šššš, ššššš… Jedno miminko po druhém zvedne, utiší a políbí na měkké tvářičky. Teď už neusnou, jsou moc rozčílená. Stephanie odnese Jackie a potom i Emmu do přízemí, dá je společně s jejich oblíbenými hračkami do ohrádky v obývacím pokoji a vrátí se do kuchyně. Dým už se vyvětral, ale pořád je cítit. Stephanie se zadívá na pánev na plotýnce, jako by jí nadále naháněla strach. Vezme chňapku a zvedne poklici. Zdá se, že v pánvi byl jenom olej. Chtěla snad něco smažit? Nevzpomíná si. Jak mohla postavit pánev na vařič, zapomenout na to a usnout? S hrůzou si uvědomí, jak rychle se mohl oheň rozšířit. V rozrušení se vrátí do obývacího pokoje, posadí se na koberec se zády opřenými o gauč a obě miminka si přivine na hruď. Líbá je na hebké hlavičky, hladí je po tvářích a zadržuje slzy. „Moc mě to mrzí, moc mě to mrzí…,“ špitá.

Až přijde Patrick večer domů, nesmí mu zapomenout říct, aby se podíval na ten hlásič v kuchyni.

Kapitola 2

V PONDĚLÍ HNED PO OBĚDĚ ZÍRÁ Stephanie pohledem zamženým únavou nepřítomně do zdi v čekárně na pediatrii. Noc na dnešek byla obzvlášť náročná. Dvojčata se vrtí připoutaná v kočárku; je to nejjednodušší způsob, jak je zvládnout. Stephanie doufá, že už brzy přijdou na řadu. Coby prvorodička se naučila jedno: ze všeho nejvíc záleží na načasování. Doufá, že se jí podaří udržet holčičky při prohlídce vzhůru a že pak usnou v autě během krátké cesty domů. Stephanie je pak postupně přenese do postýlky, nejdřív jednu a potom se vrátí do zamčeného auta pro druhou…

Dveře se náhle otevřou a v nich stojí usměvavá doktorka Prashadová. Stephanie ví, že má taky děti, sice ne dvojčata, ale stejně se dovede vžít do její situace.

„Jak se vám daří?“ zeptá se lékařka soucitně.

Otázka je namístě. Stephanie dnes nebyla objednaná, není to nicméně její první neohlášená návštěva.

„Nic moc,“ přizná maminka a chabě se usměje. Cítí, že se jí oči okamžitě zalévají slzami. Do háje. Jak je možné, že ji v poslední době rozpláče i ten sebemenší náznak soucitu? Na vině je nedostatek spánku, nic jiného. Jestli se brzy pořádně nevyspí, přeskočí jí.

Odvrátí zrak a stočí pohled na miminka.

Doktorka se na ni starostlivě zadívá. „Kolika dovede pěkně potrápit,“ poznamená. „Neumím si představit, jaké to je, když ji máte hned dvojmo.“

„Je to peklo,“ hlesne Stephanie s neznatelným úsměvem. „Obě pláčou zhruba od sedmi večer do jedné nebo do dvou ráno. Dennodenně, bez výjimky. Když chceme s Patrickem zhltnout něco k večeři, musíme je dát do lehátka a poslouchat, jak brečí. A potom je pořád dokola, celé hodiny nosíme po obýváku.“ Promne si rukama oči. „Přečetla jsem mraky knih o výchově, zkoušeli jsme všechno, jenže nic nezabírá.“ Zaváhá. „Jste si jistá, že s nimi nic není? Není možné…, že jsme něco přehlédli?“ Nechce lékařku z ničeho obviňovat, nicméně…

Doktorka si povzdechne a odpoví: „Miminka jsou zdravá. Důkladně jsem je prohlédla. O dětské kolice toho zas tak moc nevíme, což vám to samozřejmě nijak neulehčuje, ale uvidíte, že to přejde.“

Stephanie se odhodlá k otázce: „Jenže kdy? Jak dlouho to bude trvat?“ Slyší, že její hlas zní vyčerpaně – dokonce zoufale –, a nenávidí se za to. Vypadá jako fňukna, nesamostatná a nepoužitelná. Takové ženské nesnáší. Ona vždycky všechno vyřešila, dokázala se se vším poprat.

Lékařka zavrtí hlavou. „To bohužel nikdo neví. Zpravidla to přestane víceméně ze dne na den. Děti z toho vyrostou. Jak jsem říkala, většina miminek to má za sebou kolem třetího měsíce, ale někdy koliky vydrží až do devíti měsíců. Každopádně jsem nikdy neslyšela o dítěti, které by jimi trpělo dejme tomu ve dvou letech.“

Stephanie se nedokáže přimět prozradit lékařce důvod své nenadálé návštěvy. Málem zapálila dům, zatímco byl její manžel v práci. Patrick byl bez sebe, když mu o tom řekla. Ani si nevzpomíná, že by stavěla pánev na sporák. Co když ji Prashadová považuje za neschopnou matku?

Vlastně ani neví, proč sem chodila. Jistěže jí lékařka nepomůže – totéž co dnes jí vykládala už posledně. „Dělám něco špatně?“ ptá se Stephanie s beznadějí v hlase.

„Ne, to ne. Podle toho, jak to popisujete, děláte všechno správně. Máte zkrátka jenom smůlu.“ Doktorka nasadí jemný tón. „Ono to přejde.“ Stephanie unaveně přikývne. „Důležité je, abyste se starala také o sebe. Máte někoho na výpomoc? Můžete si domluvit, že by vám přes noc – nebo aspoň na pár hodin – přišla hlídat chůva nebo někdo z rodiny? Potřebujete se trochu vyspat.“

„Zkoušeli jsme to. Ale já jsem v tom rámusu stejně neusnula.“ Vřískot nespokojených dětí v ní vyvolával niternou reakci, které si prostě nedokázala nevšímat. Stephanie se na dvojčata podívá. Kroutí se v kočárku o něco méně a začínají vypadat ospale. Musí brzy odtud, aby je zvládla převézt domů a chvíli se prospat. Dvě až tři hodiny odpoledne a čtyři hodiny mezi druhou a šestou ráno jsou jediné její příležitosti k spánku. Bezradného manžela pošle navzdory jeho protestům kolem půlnoci do postele a snaží se zvládnout holky sama, aby mohl Patrick druhý den jít do práce a fungovat.

Po rozloučení s lékařkou vyjede s kočárkem ze dveří kliniky a vydá se k vozu zaparkovanému na ulici. Přendá dvojčata do autosedaček a uvažuje, jestli je bezpečné, aby řídila – v poslední době má povážlivě zpomalené reakce. Je tak unavená, že když oběma dětem zapne popruhy a zavře oboje zadní dveře, málem odjede, aniž by složila dvojkočár a dala ho do kufru. Uf, pomyslí si, když si kočárku osiřele stojícího na chodníku v poslední chvíli všimne. Ta nepozornost by ji stála tisíc dolarů. Kdyby se pro něj musela vracet z domova, rozhodně už by tu nebyl. Vzchop se, nabádá sama sebe.

S obzvláštní obezřetností absolvuje desetiminutovou jízdu z centra Aylesfordu na příjemné předměstí, kde bydlí. Odbočí do jejich ulice, zahne na příjezdovou cestu a zastaví. Mrkne do zpětného zrcátka a zjistí, že obě děti usnuly. Díkybohu.

Odnese je dovnitř a položí je do postýlek. Obě tvrdě spí. Proč to nedokážou v noci? Když je pozdě večer naloží do autosedaček a vozí je, dokud nezaberou, při přenášení dovnitř se vždycky zase probudí. Je to hrůza. Bezmoc, jakou zakouší tváří v tvář plačícímu dítěti – lépe řečeno dvěma –, které se ne a ne utišit, nikdy předtím nepoznala.

Stephanie si s úlevou vezme chůvičku a zamíří do ložnice. Hromady špinavého oblečení v koši na prádlo ani čpavého zápachu kbelíku na plenky, který je každou chvíli plný, si nevšímá. Chce jenom spát. Někde slyšela, že lidé, jimž je spánek delší dobu upírán, mohou přijít o rozum, začít halucinovat.

Když ulehne na polštář, znovu zapřemítá, jak je možné, že se posledně nespustil ten kouřový hlásič – Patrick na něm žádnou závadu nenašel –, a vzápětí usne.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2