Přeložil Stanislav Pavlíček

Samantha Lee Howe: Cizinec v naší posteli

Copyright © Samantha Lee Howe 2020

Translation © Stanislav Pavlíček, 2021

ISBN 978-80-249-4426-5

Ayshee,

přítelkyni, rádkyni a roztleskávačce.

Založeno na skutečném příběhu.

Děkuji

Camille Shestopalové a Finnu Cottonovi za jejich vedení a rady.

Rovněž děkuji

dr. Davidu Phillipsovi

za jeho spolehlivé lékařské rady.

Prolog

Déšť padal ve velkých hutných kapkách a valil se mi do očí. Vlasy se mi lepily k hlavě – jejich blond barva se měnila ve špinavé mokré pruhy a ty mi ulpívaly na tvářích. Už jsem tady předtím byla, jindy, v jinou chvíli zrady a smutku. Déjà vu. Strach mi klesal do hloubi žaludku. Topila jsem se v nekonečných možnostech „budoucnosti“. Co moje dcera? Tak malá, tak bezmocná, tak osamělá.

Ach bože! Melody. Byla v domě…

Chtěla jsem běžet, ujistit se, že je Melody v pořádku, ale nedokázala jsem se pohnout. Moje končetiny byly ztuhlé, celé tělo zesláblé. Možná jsem utrpěla šok – a nebylo divu.

Přejela jsem si rukou po obličeji, odstraňovala vodu z očí. A pak se mé prsty dotkly bolavé lepkavé rány na čele a já zjistila, že zírám na rudou skvrnu na dlani. Déšť tu krev rozrušoval, jako kdyby dokázal smýt důkaz mého zločinu.

Stála jsem na jakémsi okraji a mírně se kolébala. Zavřela jsem oči, a zamezila tak pohledu na tu jámu v zemi u mých nohou. Nic se nepohnulo. Nechtěla jsem se dívat dolů na onen obraz smrti, i když jsem za něj byla zodpovědná, ale tvar těla zmačkaného v té prázdnotě byl za mýma očima stále viditelný. Vrtěla jsem hlavou, snažila jsem se odehnat tu nevítanou myšlenku spolu s pocitem viny.

Kdy to všechno začalo? Jak to, že můj život nabral tak strašný zvrat?

Lopata mne tížila v ruce, její přítomnost byla logická, další důkaz mé viny. Podobně jako hrůza mé situace byla i tíha lopaty k neunesení; upustila jsem ji vedle improvizovaného hrobu.

Jako provinilé dítě, které přistihli s rukou v krabici se sušenkami, jsem si otřela ušpiněnou dlaň o nohavici promočených džín.

Nebylo kam utéct, pravdě se nedalo uniknout.

Uslyšela jsem vzdálené vytrvalé kvílení a hned jsem vyskočila. Sirény se blížily. Jejich vřískot sílil.

Otevřela jsem oči a v tom velkém domě za mnou se rozsvítilo. Zadní dveře byly otevřené. Můj jediný svědek byl orámován září kuchyňského světla, rozmazaný v bouři s lijákem, jež roztínala vzduch.

Otočila jsem se, abych dohlédla až za dům, a obrátila se přitom proti dešti. Oslepoval mě stejně jako blikající modré světlo, které pronikalo stromy lemujícími dlouhou příjezdovou cestu.

Sirény utichly, ale nad dvěma policejními auty pořád blikaly majáky. V domě jsem myslím slyšela plakat Melody. A pak se moje nohy daly do pohybu.

Nevědoma si černého tvaru, který se pomalu zdvihal na nohy v jámě za mnou, začala jsem kráčet směrem k prvnímu policejnímu autu.

Kapitola jedna

Před dvěma lety

Vzbudila jsem se brzy. Můj manžel Tom pořád ještě spal. Bylo 5.30 a já obvykle spala do 7.30, kdy spustil Tomův budík. Poslouchala jsem zvuky našeho domu. Nebylo tam nic neobvyklého, přesto mě něco vzbudilo. Můj mozek byl úplně bdělý, jako kdyby někdo cvaknul vypínačem. Ležela jsem na boku a pozorovala Tomův pohledný obličej. Tom vypadal tak mladě, když spal. Bylo těžké si ho představit jako generálního ředitele konglomerátu Carlisle Corp.

Seznámili jsme se na univerzitě, před deseti lety. Oba jsme studovali práva v Oxfordu. Tom se soustředil na firemní právo a připravoval se na den, kdy převezme rodinné podnikání. Já taky studovala firemní právo a měla jsem ambice do budoucna, ale na rozdíl od Toma jsem musela pracovat v baru, abych si přivydělala na studia, a významně spoléhala na studentské půjčky a všechna sociální stipendia, o která jsem jen mohla požádat.

Obrátila jsem se, vstala z postele a snažila se nevyrušit Toma. Ale když jsem udělala první krok, zachvátila mne příšerná žaludeční nevolnost. Už jsem se nesnažila být potichu, běžela jsem do koupelny a tam se vyzvracela do záchodové mísy. Když nevolnost trochu ustoupila, vyčistila jsem si zuby a podívala se do zrcadla na nažloutle bledou pokožku. Cítila jsem se strašně. Možná mě skolila nějaká infekce?

„Char? “ ozval se Tom z ložnice. „Jsi v pořádku? “

Nedokázala jsem uvěřit svému štěstí, když mne poprvé pozval na rande. Chvíli jsem si nebyla jistá, jestli bychom mohli mít nějaký vztah; byli jsme tak odlišní. Když jsme ale dokončili školu, Tom mě požádal o ruku a budoucnost, kterou jsem si plánovala, se změnila.

Brzy po naší svatbě Tomův otec, Conrad Carlisle, podlehl rakovině, která ho už léta rozežírala. Tom už poté nečekal, že budu pracovat.

„Potřebuju tvou pomoc, Char,“ řekl tehdy. „Ze začátku budu pracovat dlouhé hodiny. Pokud si taky najdeš práci, nebudeme se vídat. A kromě toho, pracovat nemusíš. Dám ti všechno, co budeš potřebovat.“

Byla to zvláštní představa po veškeré mé motivaci a tvrdé práci, ale vír našeho života brzy odnesl všechny myšlenky na to, že bych si našla místo v nějaké právnické firmě. Místo toho jsem se stala ženou v domácnosti.

„Char? “ zavolal Tom znovu.

Žaludek mi zahřál svíravý pocit vděku. Dolehlo na mě to rozrušení z předešlé noci natolik, že jsem z toho onemocněla? Tomův hlas zněl jako obvykle, starostlivě. Ulevilo se mi, když jsem zase slyšela v jeho hlase tu lásku a vřelost. Ta hádka byla tak směšná. A tak… zbytečná.

„Jsem v pořádku. Možná jsem jen chytla nějakou infekci,“ odpověděla jsem.

„Houby infekci,“ řekl na to Tom a šel do koupelny.

„Cože? “ Okamžitě jsem byla v defenzivě.

„Kdys měla naposledy měsíčky? “ usmál se.

„Měsíčky? Ne… to, že jsem zvracela, neznamená…“

„Myslím, že se nám to povedlo během té cesty na oslavu našeho výročí…“ pokračoval. „Aspoň jsem v to doufal! Ale vypadá to, že ano.“

„No, myslím, že je asi moc brzy na to, abychom to mohli vědět. Bylo to jen…“ Tehdy mi došlo, že uplynul víc než měsíc a mé měsíčky se opravdu opozdily. Asi o dva týdny.

„Zavolám matce. Ta bude tak šťastná!“ rozhodl Tom.

„Miláčku, nemůžeme ještě chvilku počkat? Abychom si byli jistí,“ brzdila jsem ho.

„Neblázni. Před matkou to nemusíme tajit.“

* * *

Isadora Carlisleová dorazila o hodinu později s malým balíčkem z lékárny, který mi podala.

„Tom mi volal cestou do práce. Podíváme se, jestli má pravdu, ne? “ navrhla. „Musíš to podržet pod proudem moče.“

Jako obvykle se mnou zacházela, jako kdybych nebyla dost inteligentní na to, abych si dokázala přečíst návod sama.

Šla jsem do koupelny, zavřela za sebou dveře, pak těhotenský test rozbalila a přečetla si návod.

„Je určitě moc brzy na to, aby se to dalo poznat,“ pochybovala jsem.

„Ne. Dneska se to dá poznat už po pár dnech,“ volala na mne Isadora z chodby. „Ty testy jsou tak užitečné!“

Měla samozřejmě pravdu. Na testu se psalo, že umí těhotenství rozpoznat dokonce až šest dní před termínem menstruace.

Poté, co jsem se vyčurala na proužek, upřeně jsem hleděla na indikátor. V návodu se pravilo, že jedna modrá čárka znamená „ne“, dvě modré čárky „ano“.

„Pusť mě dovnitř,“ dožadovala se Isadora.

Otevřela jsem dveře koupelny a podala jí test. „Je tam…“

„Těhotná!“ Isadora byla náhle značně tichá a zamyšlená. Nevrhla se mi kolem krku a nezačala mi blahopřát, jen se usmívala. Nasadila spokojený výraz. Jako kdyby právě dostala odpověď, kterou celou dobu očekávala.

„Pak je to velmi dobře,“ pronesla.

Napůl jsem se usmála, ale potom má nálada prudce klesla. Jsem na mateřství připravená? Ta myšlenka byla děsivá.

„Vím, co si myslíš,“ prohlásila Isadora. „Víš, Charlotte, drahoušku, připomínáš mi hodně mne samotnou, když mi bylo tolik, co tobě.“

Posadila jsem se na kraj postele a opětovala její pohled s tím nejprázdnějším výrazem, jakého jsem byla schopna. Na nás dvou nebylo vůbec nic podobného. Byla šťastná z vyhlídky na to, že bude mít vnouče, a já cítila směsici nevysvětlitelných emocí. Možná to pochybování o sobě samé, ten strach, to slabé mravenčení plynoucí ze vzrušení byly naprosto normální, tím jsem si nebyla jistá, ale tyto emoce navíc doprovázela sžírající ztráta schopnosti rozhodovat o sobě. A ještě něco v pozadí mé mysli, jméno, které jsem si přikázala zapomenout: Ewan Daniels.

„To dá věci mezi vámi natrvalo dohromady,“ prorokovala Isadora.

„Jak to myslíte? “

„Je to prostě… konečný závazek. Mít dítě…“

„Ale my k sobě závazek máme. Jsme manželé.“

„Ach, ano, vím. Ale víš, jak to myslím… Teď budete rodina. Nejen manželský pár. Teď jste konečně dospělí. A ten tam uvnitř je budoucí generální ředitel firmy Carlisle Corp, že? “

A pak na mě pohlédla tak soustředěně, jako kdyby čekala, že řeknu něco jiného. Byla jsem z té tiché otázky zmatená.

„Takhle jsem o tom nepřemýšlela…“

„No, já ti půjdu sehnat nejlepšího doktora a soukromou porodní asistentku. A samozřejmě nejlepší nemocnici.“

„O tom obvykle rozhoduje obvodní lékař,“ namítla jsem.

„Ne u lidí, jako jsme my, drahoušku. My musíme mít to nejlepší.“

A pak mi to konečně došlo. Začínala jsem být unavená z toho, že mě nikdo neposlouchá. Jediná potíž byla v tom, že jsem z toho nemohla vinit Isadoru ani Toma. Způsobila jsem si to celé sama tím, že jsem se nikdy nepostavila sama za sebe, když bylo tak snadné přijmout rozhodnutí někoho jiného.

Jako to ložní prádlo, které jsem si koupila před několika měsíci a které vyvolalo včera večer tu hádku. Tomův zlostný výbuch vzteku mi nedával smysl. Bylo to tak přehnané a netypické. Tom vždycky býval tak klidný.

Požádala jsem Isadoru, aby odešla, a vysvětlila jí, že se necítím moc dobře. Měla pochopení, ale přesto si umínila, že zavolá Tomovi a potvrdí mu jeho tušení. Neslyšela jsem vše, co jí říkal do mobilu, ale slyšela jsem radost a rozechvění v jeho hlase.

„My jsme tak šťastní,“ pronesla Isadora předtím, než odešla. „Odpočiň si, drahá Charlotte. Ta ranní nevolnost nebude trvat dlouho. Objednám tě co možná nejdřív k soukromému doktorovi.“

„Díky,“ řekla jsem na to.

Odešla, já se vrátila do postele a ležela jsem tam s očima otevřenýma a civěla do stropu. To oni budou mít pod kontrolou každé rozhodnutí, které bude třeba udělat, tak jako to bylo vždycky.

Odpoledne ta počáteční nevolnost ustoupila a já vstala, oblékla se a vyšla ven. Bylo mi špatně z toho, že jsem tak předvídatelná. Pomyslela jsem si, že bych mohla aspoň začít zařizovat ty věci, které chci, aby se staly. Tohle dítě je možná malý Carlisle, ale také je to moje dítě a já do toho budu mluvit. Nevím, co to do mě vjelo.

Na nástěnce v kuchyni jsem našla vzkaz od Toma, který mi připomínal, abych vrátila to purpurové saténové ložní prádlo, jež se mu tak nelíbilo. Aspoň budu mít co dělat. Úhledně jsem povlečení složila a nacpala ho zpátky do původního obalu. Nebylo třeba hledat účtenku, na mém účtu se ten nákup objeví, a tak jsem jen všechny kusy vložila do velké plátěné tašky.

Nechtělo se mi s těmi všemi věcmi cestovat metrem. Co kdyby se mi zase udělalo špatně? A tak jsem si do obchodního domu Harrods vzala taxíka.

„Zdravím, paní Carlisleová,“ pronesl zřízenec u dveří. „Hned zavolám někoho, kdo vám s tím pomůže…“

Zakrátko dorazily dvě prodavačky a tašku ode mě vzaly.

„Bohužel to budu muset vrátit,“ oznámila jsem první prodavačce, jiné dívce, než která mě původně obsluhovala. „Mému manželovi… se to nelíbí.“

Bez protestování zpracovala vrácení peněz. Byla jsem v tom obchodě váženou zákaznicí, stejně jako moje tchyně. Když jsem čekala na potvrzení o vrácení peněz, ucítila jsem, jak se mi na zátylku ježí chlupy. Otočila jsem se s pocitem déjà vu. Za mnou stál nějaký vysoký muž, byl tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a dotkla bych se ho. Byl to Ewan Daniels. Po zádech mi přejel mráz podobný vzrušení, jako kdybych čekala, že se objeví.

„Charlotte,“ oslovil mě, jako kdyby ho moje přítomnost zde překvapila. „Myslel jsem si, že už tě možná nikdy neuvidím…“

Bylo to potřetí, co jsem Ewana náhodou potkala, a zdálo se, že se z toho stává zvyk.

Kapitola dvě

Šli jsme na kávu do místní kavárny.

Ewan vypadal dobře, já si ale byla jistá, že moc dobře nevypadám. Neobtěžovala jsem se s mejkapem a nevynaložila jsem na úpravu zevnějšku ono obvyklé úsilí, které jsem vynakládala vždycky, když jsem šla nakupovat – to pro případ, že bych narazila na některou z jiných zámožných žen v domácnosti, s nimiž jsem se stýkala, či některou z Isadořiných přítelkyň.

„Často jsem na tebe myslel od chvíle, co jsme spolu byli naposledy na jídle,“ řekl mi Ewan.

Usmála jsem se, ale nepřiznala, že i já jsem na něj myslela. Častěji, než bych měla. Nebyl tak hezký jako Tom, ale měl v sobě jakési chlapecké kouzlo, které bylo přitažlivé. Na tom muži bylo cosi velmi neokázalého a skromného. Byl to přesný opak Tomova typu; Ewan měl pískové vlasy a modré oči, zatímco Tom byl tmavovlasý a hnědooký. Ve vzhledu a osobnostech nemohli být odlišnější. Přistihla jsem se ale, že se mi Ewan líbí, a to mnohem víc, než by se nějaké vdané ženě měl jiný muž líbit.

Z toho důvodu ve mně stále přetrvával pocit viny z našeho předešlého setkání.

„Jak se ti vede? “ zeptal se Ewan. „Byl zbytek tvé cesty úspěšný? “

Úspěšný bylo ve vztahu k dovolené zvláštní slovo, ale pochopila jsem, jak to myslí.

„Ano. Bavili jsme se,“ odpověděla jsem. „Polární záře byla nádherná.“

Ewan přikývl. „A tvůj manžel si to taky užíval? “

„Myslím, že ano. Pro Toma… Je někdy těžké vypnout. Pracovně myslím. Ale ano, cesta se mu líbila.“

Ewan se usmál. „Tak to je dobře.“

Napila jsem se kávy, abych skryla rozpaky z toho, že jsem s Ewanem diskutovala o Tomovi.

„Jsem rád, že jsem ti mohl dělat společnost, než toho dne přijel,“ řekl mi Ewan.

Při jeho slovech se mi vybavila vzpomínka na naše předchozí setkání.

Ewan byl v obchodním domě Harrods toho dne, kdy jsem tam našla ono saténové povlečení. Zapředli jsme hovor a on si koupil totéž povlečení. O několik dní později jsem se ocitla v jeho společnosti v Reykjavíku. Dovolila jsem mu, aby mě vzal na večeři, protože Toma zdržel nějaký problém v práci a teprve se ke mně měl na Islandu připojit.

Považovala jsem za docela velkou shodu náhod, že jsem se tam s tím mužem zase setkala, ale byl laskavý a jeho chování bylo přátelské a nic víc, a proto jsem souhlasila.

Třesoucí se rukou jsem upila kávy. Když jsem mu pohlédla do očí, přistihla jsem se, že mluvím, slova se ze mě chvatně sypala. V tu chvíli jsem pochopila, jak moc potřebuju kamaráda. „Bylo to od tebe milé,“ odvětila jsem. „Byla jsem dost… osamělá.“

Nato mi vyhrkly slzy. Nedokázala jsem uvěřit tomu, že jsem se v podstatě neznámému člověku přiznala k tomu, že jsem se takto cítila. Bylo to nepochopitelné a trapné. Ewan, kterého ho to ani zdaleka nepřekvapilo ani nešokovalo, mě vzal za ruku a podržel ji. Podal mi z kapsy lněný kapesník a já si jím za vyčerpaného povzdechu otřela proud slz.

„Nechtěla by sis o tom promluvit? “ zeptal se, když jsem se konečně zklidnila.

„Je to hloupé. Pravděpodobně hormony. Víš, právě jsem zjistila, že jsem těhotná.“

„A je to překvapení? “

„Nemělo by být. My jsme se tak nějak snažili. Ale nemyslela jsem si, že k tomu dojde takhle brzy. Chci říct, zdá se, že jiným lidem to trvá měsíce.“

„Obvykle tomu tak je, když člověk není připravený,“ odpověděl Ewan.

Poprvé jsem začala přemýšlet o Ewanově věku. Zdál se být jen o pár let starší než já, přesto mluvil tak moudře, víc, než by jeho třicet a několik let mohlo napovídat. Měl samozřejmě pravdu, necítila jsem se připravená na to být matkou. A navzdory mému prohlášení, že jsou to patrně jen hormony, jsem často bývala osamělá. Měla jsem všechno, co jsem jen mohla chtít, a přesto mi něco scházelo.

Zatímco jsme seděli a povídali si, cítila jsem se šťastnější než za celé roky. Mluvil se mnou, jako bych mu byla rovna, jako kdybych byla někým, jehož názory jsou důležité. Což byl pocit, který jsem ve svém manželství vždycky neměla. Odpoledne uteklo až přespříliš rychle a já si uvědomila, že potřebuji čas, abych se dostala domů a uvařila Tomovi večeři. Bude to patrně chtít oslavit šampaňským – ačkoli já si teď žádné nemohu dát – a nějakou formou romantické, pořádné večeře.

„Musím jít,“ řekla jsem Ewanovi, „ale děkuji ti, že jsi ke mně byl tak laskavý.“

„Vezmi si moje číslo,“ nabídl. „Když budeš potřebovat přítele, který druhého nesoudí, budeš jednoho mít.“

Chystala jsem se odmítnout, ale jeho vřelý úsměv – a jeho nefalšovaný soucit – způsobil, že jsem se zarazila. Pak jsem si uvědomila, že vytahuji z kabelky mobil. V jeho nabídce přátelství bez podmínek i v tom, jak se na mě díval, s upřímností a otevřeností, bylo něco tak lákavého, že jsem začala uvažovat o tom, že je to patrně jediný člověk na světě, s nímž bych si mohla povídat. Pak se dostavil zase ten pocit viny. Neměla bych myslet na někoho jiného než na Toma. Co je se mnou v nepořádku?

„Dobře, jaké máš číslo? “

Poslala jsem mu esemesku, aby si mohl uložit moje číslo.

„A teď už opravdu musím jít…“

„Tak zatím na shledanou, Charlotte,“ řekl. Stoupl si stejně jako já a pak mě objal a lehce políbil na tvář.

Trošku jsem se kvůli tomu doteku zastyděla, ale znovu jsem mu poděkovala, abych zakryla rozpaky, a pak jsem kavárnu opustila a spěchala do rušných londýnských ulic.

Byla špička, a tudíž nejhorší denní doba na to, abych sehnala taxíka nebo se rychle přesunula metrem. I tak jsem spěchala k nejbližší stanici metra, a to zrovna když začínalo pršet. Skutečný letní liják. Neměla jsem s sebou deštník a moje vlasy byly za několik vteřin promočené. Voda mi kapala do očí. Trochu jsem znejistěla, když jsem se připojila k velké skupině turistů, kteří čekali, až naskočí zelená. Myšlenky na Ewana, jak se ke mně sklání a líbá mě, vřelost jeho úsměvu, to všechno způsobilo, že mi po zádech přejel mráz. Chodník byl přeplněný a většina lidí, jak tomu v centru Londýna vždycky bývá, vypadala, že ohromně spěchá.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola jedna

Kapitola dvě